Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу зареєстрованого 24 вересня 2020 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 1370. Також просить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб 24 вересня 2020 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 1370. Від даного шлюбу мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Нормальні подружні стосунки між ними не склалися, одруження виявилося невдалим. У них різні погляди на життя. Фактичні шлюбні відносини між ними припинено з травня 2024 року, сумісне життя та збереження сім`ї стали неможливими. Крім того, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин їхня донька проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні. Стверджує, що відповідачка участі у вихованні та забезпеченні доньки не приймає, не цікавиться її духовним та фізичним розвитком. Зазначає, що він створив сприятливі та належні умови для проживання дитини, її гармонійного та психологічного розвитку. В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю та просили задовільнити його з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 24 вересня 2020 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис за № 1370, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 24.09.2020 року. Між подружжям склалися неприязні стосунки, оскільки вони різні за характером, між ними відсутнє взаємопорозуміння, взаємопідтримка. Тривалий час сторони в шлюбних відносинах не перебувають, не ведуть спільне господарство, у них відсутній спільний сімейний бюджет, з травня 2024 року вони проживають окремо. Шлюб існує формально. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, миритися не бажає, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу, сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин, суд прийшов до висновку, що дана сім`я розпалась. Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Що стосується позовних вимог, щодо встановлення факту, що позивач самостійно виховує та утримує малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , суд приходить до наступного висновку Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 вересня 2020 року. Відповідно до договору про участь батьків у вихованні, утриманні та визначення місця проживання дитини від 30 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Товтин С.В. за домовленістю [PERSON] та [PERSON] їхня донька [PERSON] після розірвання шлюбу буде проживати разом з батьком та перебувати на його повному утриманні. Згідно пункту 1.3 договору про участь батьків у вихованні, утриманні та визначення місця проживання дитини, матір має право, враховуючи інтереси та бажання доньки, безперешкодно зустрічатися та спілкуватися з донькою. Крім того, згідно договору про участь батьків у вихованні, утриманні та визначення місця проживання дитини сторони по справі мають взаємні права та обов`язки щодо виховання доньки [PERSON] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 03 червня 2025 року, складеного головним спеціалістом відділу правового та соціального захисту дітей ССД Мозонович Н.П. за результатами обстеження квартири [ADDRESS] , позивач проживає разом із своєю донькою [PERSON] . Донька має окрему дитячу кімнату облаштовану усім необхідним: ліжко, шафа, стіл для занять. З довідки від 08 січня 2025 року №4, виданої закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №28 Рівненської міської ради, вбачається, що [PERSON] , [INFO] відвідує даний заклад. За весь період її перебування в закладі [PERSON] , постійно займається дитиною, приводить та забирає дитину із садка, відвідує батьківські збори, оплачує додаткові потреби перебування дитини в закладі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що дитина проживає разом з позивачем, а мати проживає окремо та участі у вихованні доньки не приймає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона працює у магазині. Позивача знає більше року, кожного дня він з дочкою приходить в магазин. Відповідачки вона не бачила жодного разу. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Суд зазначає, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними. У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності. У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 р. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , а також відсутні інші докази, що позивачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Outcome: partial