Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

В травні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка) про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії, де, з урахуванням подальшого зменшення позовних вимог, просило стягнути з відповідачки заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9716433 від 11.04.2024 року у розмірі 16 680,00 грн, в тому числі, 6 000,00 грн за тілом кредиту та 10 680,00 грн відсотків за користування кредитом. Також позивач просив стягнути з відповідачки судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 11 квітня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачкою було укладено договір кредитної лінії 00-9716433 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов даного кредитного договору ТОВ «Макс Кредит» відкрило відповідачці кредитну лінію, перерахувавши на її платіжну картку № [NUMBER] в розмірі 6 000,00 грн, проте відповідачка не виконала зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 35 527,80 грн, яка складається із 6 000,00 грн - заборгованості за тілом кредиту та 26 527,80 грн заборгованості за відсотками. На підставі договору факторингу від 21.10.2024 року № 21102024-МК/ЕЙС, укладеного між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС», позивач отримав право вимоги до відповідачки на заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9716433 від 11.04.2024 року. З огляду на наведене, позивач звернувся до суду з метою стягнення заборгованості за Договором з відповідачки. Ухвалою суду від 03.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо належності платіжної картки № [NUMBER] та зарахування на вказаний рахунок в період з 11.04.2024 року по 16.04.2024 року грошових коштів в розмірі 6 000,00 грн. 26 червня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки - адвоката Мартинової Н.Ю. згідно якого відповідачка заперечує проти позовних вимог та просить в їх задоволенні з огляду на наступне. Так, по-перше, відповідачка вказує на відсутність доказів як акцепту так і оферти на укладення договору кредитної лінії, а також доказів підписання зазначених документів. По-друге, відповідачка вказує на відсутності доказів переказу кредитних коштів на її рахунок. Крім цього, відповідачка звертає увагу на норми Закону України «Про споживче кредитування» згідно з якими, якщо кредитодавець вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав або повернення споживчого кредиту. Такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимоги. Крім цього, відповідно до вказаного закону, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Отже, кредитодавцем протиправно застосовано ставку у розмірі 2,47 % у правовідносинах із відповідачкою. Окрім цього, вимоги щодо сплати кредиту, строк сплати по якому ще не настав є безпідставними з огляду на неповідомлення відповідачки про необхідність такої сплати, а тому 30-денний строк повернення кредиту не розпочався. Також відповідачка заперечує щодо заявлених витрат на професійну правничу допомогу, заявляючи власний розмір судових витрат на суму 8 000,00 грн. 02 липня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно з якою представник позивача заперечував проти обставин неукладення договору, викладених у відзиві на позовну заяву з огляду на наступне. Так, позивач вказує, що електронна форма договору, яка була укладена між кредитодавцем та відповідачкою прирівнюється до письмової та для підтвердження такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора. Укладаючи договір, відповідачка підтвердила, що їй було надано актуальну та достовірну інформацію, передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», а також інформацію про фінансову послугу кредитодавця у обсязі, достатньому для прийняття свідомого рішення про отримання такої послуг та вона ознайомилася з Правилами надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Макс Кредит», повністю розуміє їх, погоджується із ними та зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, повний текст яких розміщений на сайті товариства. Для отримання кредиту, позичальник мав зареєструватися на сайті компанії та мати доступ до Особистого кабінету. При здійсненні процедури реєстрації, позичальник проходить процедуру ідентифікації/верифікації за допомогою ідентифікаційних даних (передання документів), в тому числі фінансового номера телефону з бюро кредитних історій та коректного введення одноразового ідентифікатору надісланого на такий номер телефону. Тобто, перед тим, як погоджувати заявку на кредитування, ТОВ «Макс Кредит» перевірив особисті дані відповідачки та її платіжну картку. Договір підписано відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір не був би укладений. Щодо нарахованих відсотків, то відповідач у відповіді на відзив заявив про зміну позовних вимог, та просив суд стягнути з відповідачки 20 120,00 грн, в тому числі, 6000,00 грн за тілом кредиту та 13 820,00 грн відсотків за користування кредитом. Щодо повідомлення відповідачки про існування заборгованості, то позивач вказує, що строк виконання зобов`язань з повернення кредиту наступив 06.04.2025 року та відповідачка явно була обізнана про наявність у неї кредитної заборгованості. 11 серпня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідачки, згідно яких остання зазначила щодо неправомірності розрахунку заборгованості проведеного позивачем. 19 серпня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, згідно яких було подано заяву про зменшення позовних вимог, де позивач остаточно просив суд стягнути з відповідачки 16 680,00 грн, в тому числі, 6000,00 грн за тілом кредиту та 10 680,00 грн відсотків за користування кредитом. Ухвалою суду від 19.08.2025 року було прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог та повторно витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо належності платіжної картки № [NUMBER] та зарахування на вказаний рахунок в період з 11.04.2024 року по 16.04.2024 року грошових коштів в розмірі 6 000,00 грн. 29 серпня 2025 на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки згідно якої відповідачка повністю заперечила проти позовних вимог, а саме укладення договору, факту отримання грошових коштів та судових витрат на професійну правничу допомогу. Між тим, відповідачка зазначила, що 23.04.2024 року нею було здійснено часткову оплату за договором в розмірі 495,00 грн, а 25.04.2024 року - 30,00 грн та після проведеної оплати, розмір заборгованості по тілу кредиту складає 5683,42 грн, у зв`язку із чим. станом на 21.10.2024 року заборгованість за тілом кредиту складає 5683,42 грн, а за процентами - 10 116,49 грн. В судове засідання сторони не прибули. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно поданого клопотання від 20.08.2025 року, представник позивача просив суд розглянути справу без його участі. Відповідачка про причини своєї неявки суд не повідомив. Будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавала. Представник відповідачки у призначений судом дату та час не забезпечила своєї участь в режимі відеоконференції. На момент судового розгляду справи будь-яких клопотань щодо відкладення судового засідання на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 Верховний Суд зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 квітня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачкою було укладено договір кредитної лінії № 00-9716433 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора. Відповідно до змісту вказаного договору, кредитна лінія - це вид Кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування, у якому відсутнє безумовне право Кредитодавця без попереднього повідомлення Позичальника в односторонньому порядку відмовитися від подальшого виконання взятих на себе зобов`язань, уключаючи обставини щодо погіршення фінансового стану Позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов`язань перед Кредитодавцем. Зі змісту п.п. 1.1-1.9 Договору вбачається, що: сума кредитної лінії складає 6 000,00 грн; строк кредитування - 360 календарних днів (останній день кредитування - 06.04.2025 року); позичальник зобов`язаний сплачувати проценти на кожний 15 день після 26.04.2024 року; тип процентної ставки - фіксована; стандартна процентна ставка складає 2,47% від суми Кредиту за кожний день; знижена процентна ставка складає 0,25% від суми Кредиту; орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою становить 214089,13%, а за зниженою процентною ставкою становить 53432,53%; орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою становить 59652,00 грн, а за зниженою процентною ставкою становить 57654,00 грн. З огляду на п. 2.8 Договору вбачається, що кредитодавець зобов`язаний надати кредит 11.04.2024 року шляхом перерахування 6000,00 грн на рахунок позичальника за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . З огляду на п. 5.1 Договору, сума кредиту, одержана позичальником повертається в повному обсязі не пізніше дня остаточного повернення кредиту, зазначеного в Графіку платежів. Договір підписаний відповідачкою електронним підписом, шляхом використання одноразового ідентифікатора: 98755. Згідно наявного електронного підпису, проставленого шляхом використання одноразового ідентифікатора: 66837, відповідачка попередньо ознайомилася з майбутніми умовами Договору, які містились у Паспорті споживчого кредиту. З довідки про ідентифікацію б/н та б/д вбачається, що [PERSON] ідентифікована. Час відправки на її адресу ідентифікатора: 11.04.2024 року о 10:49:55 на номер телефону [NUMBER] . Як вбачається з інформаційної довідки №1289/10 від 30.10.2024 року ТОВ «Платежі Онлайн» підтверджує про успішні транзакції через платіжний сервіс «Platon», у тому числі транзакцію відповідачки у сумі 6000 грн на картку клієнта № [NUMBER] . Факт надходження грошових коштів 11 квітня 2024 року на номер банківської картки [NUMBER] та її належність [PERSON] підтверджується листом АТ КБ «Приватбанк» від 02.09.2025 року № 20.1.0.0.0/7-250825/95108-БТ. З відомостей, що містяться в наданих суду копії виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9716433за 21.10.2024 - 04.05.2025 та копії детального розрахунку від 11.04.2024 року заборгованість відповідачки перед позивачем становить 32527,80 грн, в тому числі:6000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту та26527,80 грн - прострочена заборгованість за процентами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 1056-1 ЦКУ процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно ч.2 ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З досліджених матеріалів справи, судом було встановлено факт укладення договору кредитної лінії між кредитодавцем та відповідачкою. Договір було укладено в електронній формі та підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідачкою. Факт укладання вказаного договору відповідачкою підтверджено інформацією АТ КБ «Приватбанк», з якої вбачається отримання грошових коштів через відкритий банківський рахунок (емітовану на ім`я відповідачки банківську картку) у розмірі 6000,00 грн. При цьому, у відзиві, поданому на адресу суду 29.08.2025 року відповідачка самостійно визнає факт отримання кредиту та наявність у неї зобов`язань з його повернення, вказуючи про часткову сплату кредиту. З цього приводу Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 року зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. За наведених умов та встановлених обставин, суд відхиляє доводи відповідачки щодо не підтвердження факту укладення договору та отримання нею кредитних коштів, як такі, що спростовуються всією сукупністю досліджених судом доказів. Суд також не погоджується із доводами відповідачки щодо розміру заборгованості за кредитом та наведеним нею розрахунком заборгованості в цілому. Так, ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» визначено у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Черговість погашення кредитних зобов`язань відповідачки визначено п.п. 5.3 Договору кредитної лінії, де сторони узгодили у першу чергу саме погашення нарахованих відсотків за користування кредитом. Виходячи з наведеного вище, беручи до уваги надані суду докази отримання відповідачкою кредитних коштів, розрахунки заборгованості за кредитом та відсутність доказів зі сторони відповідачки, які б спростовували наявну заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9716433 від 11.04.2024 року, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведено як факт укладення договору між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачкою, так і неналежне виконання останньою зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Що стосується посилання відповідачки на неповідомлення її про необхідність повернення кредитних коштів у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування», то суд вважає зауважити наступне. Так, ст. 16 вказаного вище Закону визначає порядок та вимоги відносно дострокового повернення кредиту. Зокрема, ч. 1 ст. 16 Закону врегульовано, що споживач має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних платежів. Договором про споживчий кредит може бути передбачено обов`язок повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа. При цьому, з абз. 3 ч. 4 вказаної статті Закону передбачено, що якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Таким чином, відповідна норма Закону визначає вимоги щодо дострокового повернення кредиту виключно відносно тих платежів, строк виконання яких не настав, а тому її вимоги не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі з огляду на те, що відповідачка має заборгованість за кредитним договором, а не платежі, строк виконання яких не настав. В даному випадку судом також враховується те, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором закінчився 06.04.2025 року, що прямо вбачається із п.п. 1.3 Договору. Крім цього, судом встановлено, що 21 жовтня 2024 року між первісним кредитором та позивачем укладено Договір факторингу № 21102024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за договором кредитної лінії. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Судом встановлено, що за актом приймання - передачі від 21.10.2024 року, складеного до Договору факторингу № 21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 року позивач прийняв Реєстр Боржників, згідно якого, за номером: 114 прийняв вимогу до відповідачки на заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9797164433 на суму заборгованості по тілу кредиту та відсотках в розмірі 32 527,80 грн. Згідно платіжних інструкцій від 25.10.2024 року № 13, від 30.10.2024 року № 14, від 31.10.2024 року № 15 та від 31.10.2024 року № 16 позивачем було сплачено за відступлення права вимоги за Договором факторингу № 21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 року. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позивач також належним чином підтвердив право вимоги до відповідачки. Підсумовуючи все наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги (з урахуванням змін розміру позовних вимог) доведено належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в обсязі вимог, які були зменшено позивачем в ході розгляду справи. За таких обставин, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9716433 від 11.04.2024 року у розмірі 16 680,00 грн, в тому числі, 6000,00 грн за тілом кредиту та 10 680,00 грн відсотків за користування кредитом. Щодо розподілу судових витрат. За змістом ч.1 та 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатами судового розгляду, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача розмір сплаченого позивачем судового збору у сумі 2422,20 грн. При цьому, в задоволенні вимоги відповідачки про стягнення судових витрат за отриману професійну правову допомогу на суму 8000,00 грн слід відмовити, оскільки у випадку задоволення позову відповідні витрати покладаються на відповідача. Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна. Представником позивача було укладено договір №07/04/25-02 про надання правничої допомоги від 07 квітня 2025 року з адвокатським бюро «Тараненко та Партнери» та додаткову угоду №7 від 07.04.2025 року. Між адвокатським бюро «Тараненко та Партнери» та представником ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» складено акт прийому передачі наданих послуг від 07 квітня 2025 року на суму 7000 грн, де зазначено перелік наданих послуг позивачеві на суму 7000,00 грн. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Пунктом 3.2Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України,розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Таким чином, беручи до уваги малозначність даної справи, обсяг адвокатських послуг та ціну позову, суд вважає, що зазначена сума адвокатських витрат в сумі 7000,00 грн є співмірною зі складністю справи.

Outcome: approved