Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 17.04.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 00-9724232, який було підписано електронним підписом відповідача, та за яким відповідач отримав від позивача кредит в сумі 6000,00 грн., строком на 360 днів, з процентною ставкою 111959,28% річних та комісією в розмірі 10,00% від суми кредиту. 21.10.24 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» укладено договір факторингу № 21102024-МК/Ейс, за яким до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаним вище кредитним договором. Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим, станом на 04.05.2025 року, у нього перед позивачем утворилася заборгованість в сумі 19345,20 грн., з яких 6000,00 грн. заборгованість по кредиту, 12745,20 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом та 600,00 грн. комісії за кредитним договором, яку позивач просив суд стягнути з відповідача разом із сумою судових витрат, яка складається із судового збору та витрат на правничу допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але у позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом надання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, на підставі ухвали суду, справу розглянуто в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, та позивач проти такого вирішення справи заперечень не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 17.04.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 00-9724232, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» надало [PERSON] кредит в розмірі 6000,00 грн. (п. 1.2 Договору), строком на 360 календарних днів, до 12.05.2025 року (п. 1.3 Договору), стандартною процентною ставкою 2,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується в межах строку дії кре5дитної лінії, зазначеного в п. 1.3 цього Договору (п. 1.5.1 Договору), одноразовою комісією за надання кредиту у розмірі 10,00% від суми кредиту, що складає 600,00 грн. (п. 1.6 Договору), орієнтованою реальною річною процентною ставкою за стандартною процентною ставкою 111959,28% (п. 1.8 Договору), орієнтованою загальною вартістю кредиту за стандартною процентною ставкою 59952,00 грн. (п. 1.9 Договору), кредитодавець зобов`язаний надати кредит за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] (п. 2.8 Договору). Вказаний Договір, разом із паспортом споживчого кредиту підписано відповідачкою з використанням електронного підпису, шляхом використання одноразового ідентифікатора. 21.10.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» укладено договір факторингу № 21102024-МК/Ейс, за яким до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, до [PERSON] за вказаним вище кредитним договором. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором № 00-9724232. Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджено договором кредитної лінії № 00-9724232 від 17.04.2024 року, паспортом споживчого кредиту, довідкою про ідентифікацію та інформаційною довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі Онлайн» від 30.10.2024 року щодо успішного проведення транзакції, зокрема № 1504, номер транзакції 41333-27177-80983 від 17.04.2024 року на суму 6000,00 грн., маска картки клієнта [NUMBER] , інформацією АТ «Універсал Банк», відповідно до якої на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку 17.04.2024 року було зараховано 6000,00 грн. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір кредитної лінії № 00-9724232 від 17.04.2024 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, позов підлягає задоволенню у повному обсязі, так-як доказів сплати заборгованості або спростування долученого\~позивачем розрахункувідповідачем не надано, відсотки та комісія нараховані у визначений в договорі спосіб та строк (в межах строку кредитування з 17.04.2024 року по 11.07.2024 року), і за встановленою відсотковою ставкою. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 10 червня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/479/18, дійшов висновку про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У іншій постанові у справі № 922/3812/19 від 09 грудня 2021 року Верховний Суд зробив висновок, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 від 07 листопада 2019 року та у справі № 922/2685/19 від 08 квітня 2020 року, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved