Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму заборгованість по заробітній платі у розмірі 20 039, 10 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач працювала у ТОВ «Дієса», а 28 серпня 2023 року вона була звільнена на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади старшого касира торгівельного залу філії 1 департаменту роздрібної торгівлі. Однак у день звільнення повний розрахунок з нею роботодавець не провів, внаслідок чого утворилася заборгованість. Подала клопотання про витребування довідки про заборгованість по заробітній платі та інших виплатах, які підлягають виплаті при звільненні. Відповідач визнав позов у частині суми 26 864, 32 грн. по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки. Зазначила, що перед працівниками ТОВ «ДІЄСА» дійсно існує заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, проте дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили, а саме у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. У той же час, погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується. Військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору. Торгова мережа «Eldorado», до якою належить ТОВ «Дієса» зазнала значних збитків: ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка; частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. За попередніми підрахунками тільки збитки мережі в товарних запасах склали понад 1 мільярд грн. Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. На підтвердження вказаного товариство звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року. Вказані обставини поставили компанію у скрутне становище, що спричинило не можливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати. Таким чином, введення воєнного стану в Україні стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Дієса» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків по своєчасній виплаті заробітної плати перед позивачем. Також просила зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 4 000, 00 грн. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 15 березня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до ТОВ «ДІЄСА». 20 березня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 03 травня 2024 року на виконання розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н.В. № 184, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і передано справу судді Литвиновій І.В., згідно із протоколом. 08 травня 2024 року через Електронний суд надійшов відзив на позов. 16 вересня 2024 року через Електронний суд представник відповідача подав додаткові пояснення. 17 вересня 2024 року ухвалою судді цивільну справу передано до Господарського суду м. Києва для розгляду по суті. 26 листопада 2024 року ухвалою Господарського суду м. Києва матеріали справи передано для розгляду Печерському районному суду м. Києва. 25 грудня 2024 року згідно протоколу передачі судової справи, справу передано судді. 25 березня 2025 року ухвалою судді витребувано у ТОВ «Дієса» належним чином засвідчену довідку про заборгованість по заробітній платі та інших виплатах, які підлягають виплаті при звільненні [PERSON] 07 серпня 2025 року через Електронний суд представник позивача звернувся із клопотанням про застосування заходів процесуального примусу, у вигляді штрафу за систематичне невиконання ухвали суду про витребування доказів. 19 серпня 2025 року протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримував у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, повідомлена про час, дату і місце слухання справи належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 28 серпня 2023 року [PERSON] була звільнена на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади старшого касира торгівельного залу філії 1 департаменту роздрібної торгівлі наказом про припинення трудового договору № 0/25/08/010 від 25 серпня 2023 року. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, представник відповідача визнала заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 26 864, 32 грн включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки. Ухвалу суду про витребування доказів, а саме довідки про заборгованість по заробітній платі та інших виплатах, які підлягають виплаті при звільненні [PERSON] , відповідачем надано не було. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином в дохід Держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі, зменшеному на коефіцієнт 0,8, оскільки позов подано через Електронний суд. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved