Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

З указаним позовом [PERSON] звернулася в суд 14.11.2024, у ньому просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 07.02.2022 в сумі 1000 доларів США. Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що 07.02.2022 між нею та відповідачем [PERSON] укладений договір позики, оформлений власноручно написаною відповідачем розпискою. Відповідно до розписки відповідач отримала від неї 1000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01 березня 2022 року. Свої зобов`язання за договором виконала, а саме передала [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 доларів США. Відповідач ці кошти прийняла, однак на дату звернення до суду не повернула. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 21 листопада 2024 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У зв`язку з поверненням адресованого відповідачу поштового відправлення з копією вказаної ухвали суду та примірника матеріалів позову без вручення адресату за закінченням терміну зберігання, ухвалою від 15 січня 2025 року судом постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 12 лютого 2025 року поштовим зв`язком від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому заявлені позовні вимоги вона повністю заперечила. Вказала, що особисто коштів у позику від позивача не отримувала, тому договір позики між нею та позивачем є неукладеним. 06 лютого 2022 року дійсно звернулась до позивача за грошовою позикою та за попередньою домовленістю мала прибути до місця проживання позивача наступного дня 07 лютого 2022 року, щоб отримати обумовлені 1000,00 доларів США. 07 лютого 2022 року, перебуваючи вдома вранці написала розписку, однак нею не скористалася, оскільки через незадовільний стан здоров`я не змогла поїхати до позивача за позикою. Розписка писалася в односторонньому порядку не задля укладення письмового договору позики, а як гарантійний лист для особистого спокою позивача. Однак, оскільки коштів від відповідача не отримувала, тому складена нею розписка має безгрошовий характер і не тягне за собою відповідних правових наслідків. Фактично грошові кошти в сумі 1000 доларів США отримав її чоловік [PERSON] без належного оформлення письмових договірних зобов`язань, тобто без будь-якої розписки. Проте ці кошти на особисту вимогу позивача чоловік повернув ще у вересні 2022 року. Написана нею ж розписка, яку чоловік залишив позивачу, не створює будь-яких юридичних прав і обов`язків між ними і не підтверджує укладення договору позики. Позивач подала відповідь на відзив відповідача, у якому зазначила про попередню позику коштів відповідачу за розпискою від 19.03.2020, про обставини укладення договору позики від 07.02.2022 та передачу позичених коштів, а також повернення чоловіком відповідача коштів за розпискою від 19.03.2020. Зазначила, що 06.02.2022 відповідач [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] приїздили до неї додому та просили позичити 1000,00 доларів США для розмитнення автомобіля, при цьому наголосивши, що не забули про попередній борг. Позичити кошти погодилась та домовились, що забирати гроші приїде вранці 07.02.2025 чоловік відповідачки [PERSON] , який передасть розписку від відповідачки на підтвердження факту надання позики та передачі коштів. За викладених обставин відповідачка кошти прийняла через свого чоловіка. Крім цих коштів, відповідач позичала у неї 800 доларів США за розпискою від 19.03.2020, повернення яких неодноразово відтерміновували, за що відповідач обіцяла сплатити 200 доларів винагороди (по 100 доларів США їй та дочці [PERSON] , оскільки позичені гроші були їх спільними). У вересні 2022 року чоловік відповідача [PERSON] мав віддати кошти за розпискою від 07.02.2022, однак йому нагадали про існування непогашеного боргу за розпискою від 19.03.2020, тому, для того щоб борг за цією розпискою не входив у даність, з донькою попросили віддати кошти саме за першою розпискою, на що [PERSON] погодився. Разом з донькою [PERSON] , двома онуками та [PERSON] поїхали до магазину «Наш край» з метою перевірки купюр, після чого [PERSON] добровільно віддав 1000,00 доларів США її дочці [PERSON] . Сама ж вона у цей час постійно перебувала в автомобілі з онуками. Коштів за розпискою від 07.02.2022 їй ніхто не повернув і повернення розписки не вимагав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала. Пояснила, що про позику коштів з відповідачем домовились 06.02.2022, однак оскільки ввечері коштів не позичають, тому узгодили, що по гроші наступного дня приїде чоловік відповідача, який привезе розписку, а вона віддасть гроші. Так і було, чоловік відповідача привіз розписку, вона її перечитала, переконалася, що розписка підписана відповідачем, після цього поставила свій підпис та передала гроші. Гроші за цією розпискою їй не повернуті. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала поданий відзив на позовну заяву та надала аналогічні по своїй суті пояснення. Підтвердила, що 06.02.2022 з позивачем дійсно була усна домовленість про позику коштів. Наступного дня власноручно написала розписку про позику 1000,00 доларів США, однак через погіршення стану здоров`я до позивача не поїхала. Розписку без її відома і погодження взяв чоловік [PERSON] та відвіз позивачу, від якої отримав 1000,00 доларів США. Вважає себе не належним відповідачем, оскільки безпосередньо коштів від позивача не отримувала, а тому написана нею розписка є недійсною. Розписка пишеться у момент передачі коштів, тому сама по собі розписка не підтверджує договору позики. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Приєднаний позивачем до позовної заяви оригінал розписки від 07 лютого 2022 року містить у собі наступний текст: «Я, [PERSON] , з датою народження [INFO] , уродженка м.Каменя-Каширського Волинської області, яка зареєстрована та фактично проживаю за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 26.11.1996 р. Любомльським РВ УМВС України у Волинській області, ідент. номер - [NUMBER] , даю дану розписку громадянці [PERSON] в тім, що я приймаю від неї в позику готівкові кошти в сумі еквівалентній 1000 (одна) тисяча доларів США станом на день отримання 07.02.22 року. Готівкові кошти прийняті мною в позику від [PERSON] я зобов`язуюсь повернути в повному обсязі під особисте зобов`язання до 01 березня 2022 року». Розписка містить підпис [PERSON] як такої, що передала кошти, та підпис [PERSON] як такої, що прийняла кошти. Після подання цього позову до суду відповідач [PERSON] 05 лютого 2025 року на адресу позивача [PERSON] надіслала лист-вимогу про повернення оригіналу розписки від 07.02.2022, так як коштів вона особисто не отримувала за цією розпискою, а отримував її чоловік, тому договір позики фактично не був укладений. 03 березня 2025 року [PERSON] , надала відповідь [PERSON] про те, що договір позики був укладений, гроші в сумі 1000 доларів США були передані їй в позику, ці кошти до 01 березня 2022 року не повернуті, через що звернулась до суду із цим позовом, а оригінал розписка є доказом у спорі та приєднаний до матеріалів справи. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, згідно якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 сформував висновки про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. За змістом ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Під час розгляду цієї справи судом достовірно встановлено, що 06 лютого 2025 року відповідач [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] приїздили додому до позивача [PERSON] з метою позики коштів, які їм необхідні були для розмитнення автомобіля. Між собою домовились, що гроші в сумі 1000,00 гроші позивач надасть у позику наступного дня, тобто 07 лютого 2025 року. На такі обставини у своїх поясненнях в судовому засіданні вказували, як позивач, так і відповідач, а також підтвердив свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] також показав, що 07 лютого 2025 року дружина [PERSON] написала розписку, однак у неї погіршився стан здоров`я, тому він сам взяв цю розписку і поїхав до позивача. Розписку писала дружина, оскільки саме вона позичала гроші. Цю розписку передав позивачу та отримав від неї у позику обіцяні 1000,00 доларів США, які в подальшому були використані для розмитнення автомобіля. Позивач [PERSON] дала в судовому засіданні аналогічні пояснення, а саме, що 07 лютого 2022 року вранці [PERSON] привіз розписку, складену від імені відповідача, вона її перечитала, переконалася у наявності підпису відповідача, після чого поставила свій підпис і передала [PERSON] 1000,00 доларів США. З огляду на такі фактичні обставини, сама по собі вказівка відповідача як на підставу невизнання позову на те, що особисто грошові кошти від позивача не отримувала, не спростовує справжньої правової природи правовідносин, які склалися між сторонами, та реальності укладеного між ними договору позики. На підставі досліджених доказів та пояснень сторін встановлено, що розписку відповідач писала з метою отримання у позику коштів, які були необхідні їх сім`ї для розмитнення автомобіля. Як підтвердив свідок [PERSON] отримані ним від позивача у позику кошти були використані саме за цим призначенням. У суду відсутні підстави вважати, що позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] за тих обставин діяли кожен окремо один від одного та сам по собі, тим паче, що автомобіль вони розмитнили за позичені у позивача кошти, а написана відповідачем розписка, яка по своїй суті є борговим документом, у них дома була відсутньою і про це відповідачу достеменно було відомо. Із цих же мотивів суд вважає надуманими твердження відповідача [PERSON] про використання її чоловіком [PERSON] розписки без її відома і дозволу. Крім цього, з приводу незаконності використання власноручно написаної нею розписки чоловіком [PERSON] або іншими особами і тим самим вчинення шахрайських дій відповідач [PERSON] до правоохоронних органів або суду у встановленому порядку не зверталась. Про позику коштів у позивача [PERSON] саме відповідачем [PERSON] , а не її чоловіком, свідчать також додані позивачем до відповіді на відзив скріншоти з мобільного телефону її дочки [PERSON] , а саме, додатку - месенджера «Вайбер», де наявна переписка між дочкою позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Із цієї переписки вбачається, що відповідач визнавала наявність у неї боргу перед позивачем в сумі 1000,00 доларів США, які вона мала повернути до 01 березня 2022 року. Фактичні обставини справи та досліджувана в справі письмова розписка від 07 лютого 2022 року безсумнівно свідчить про те, що саме відповідач [PERSON] взяла у позивача в борг 1000,00 доларів США із зобов`язанням повернути борг до 01 березня 2022 року. Про отримання коштів за розпискою від 07.02.2022 відповідач як позичальник чітко підтвердила своїм підписом, що свідчить про реальний характер цього договору позики, а відтак і настання відповідних правових наслідків. За обставинами цієї справи відповідач отримала від позивача кошти у позику через свого чоловіка і це, поміж інших доказів, фактично підтвердив в судовому засіданні чоловік відповідача свідок [PERSON] , який у своїх показаннях вказав, що розписку писала дружина, оскільки гроші позичала саме вона. Написання відповідачем розписки раніше від факту передання коштів не суперечить вищевикладеній правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17, тому посилання відповідача на те, що розписка пишеться у момент передачі коштів і сама по собі не підтверджує договору позики, є помилковим внаслідок власного трактування норм чинного законодавства та правового значення у спірних правовідносинах не має. Із пояснень сторін та показань свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що у вересні 2022 року чоловік відповідача [PERSON] передав дочці позивача [PERSON] 1000,00 доларів США. Свідок [PERSON] показав, що ці кошти він повернув позивачу в рахунок погашення взятих особисто ним у позику 07.02.2022 коштів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявила, що за розпискою від 07.02.2022 їй ніхто гроші не повертав і від [PERSON] у вересні 2022 року без посередньо коштів не отримувала. У відповіді на відзив відповідача позивач зазначає, що раніше також позичала відповідачу [PERSON] кошти за розпискою від 19.03.2020 в сумі 800 доларів США, повернення яких неодноразово відтерміновували, за що відповідач обіцяла сплатити 200 доларів винагороди (по 100 доларів США їй та дочці [PERSON] , оскільки позичені гроші були їх спільними). На підтвердження існування такого попереднього боргового зобов`язання відповідача позивач надала копію розписки від 19.03.2020. Допитана судом в якості свідка дочка позивача [PERSON] показала, що до неї звернулась відповідач за позикою, однак у цьому вона їй відмовила. Тоді відповідач попросила, щоб вона попросила у своєї матері (позивача) надати позику. Мати (позивач) не хотіла позичати відповідачу гроші, так як остання не віддала кошти ще за попередньою розпискою, однак потім погодилася допомогти позивачу. Фактично відповідач мала борг перед позивачем за двома розписками в загальній сумі 2000 доларів США. У вересні 2022 року, перебуваючи в місті разом з матір`ю та дітьми, зустріла чоловіка відповідача [PERSON] , якому нагадала за борги і попросила віддати гроші. [PERSON] поїхав взяв гроші, дійсність яких перевірили в обмінному пункті, та віддав їй 1000 доларів США. Вона повідомила, що в силу давності ці кошти зараховуються за першою розпискою, із чим [PERSON] погодився, та їм ще необхідно повернути позику за другою розпискою, на що [PERSON] відповів: «будуть кошти, то віддам». Свідок [PERSON] показав, що у той момент, коли [PERSON] та [PERSON] пішли до супермаркету "Наш край" (обмінний пункт), він разом із сестрою та позивачем перебували в автомобілі. Предметом цього позову є боргова розписка від 07.02.2022. Жодних претензій за розпискою від 19.03.2020 позивач до відповідача не має в силу його погашення чоловіком останньої. У статті 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2 ст.545 ЦК України). Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.3 ст.545 ЦК України). У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч.4 ст.545 ЦК України). Отже, на підставі наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що наявність оригіналу боргової розписки від 07.02.2022 у кредитора - позивача по справі свідчить про те, що боргове зобов`язання за цим договором позики відповідачем не виконане. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи невиконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем за договором позики, майнові права позивача підлягають захисту у спосіб стягнення з відповідача на користь позивача неповернутої суми позики в розмірі 1000,00 доларів США. При цьому, надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог та на спростування доводів відповідача у відзиві відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності згідно із ст.ст.77-80 ЦПК України, тому клопотання відповідача про невідповідність наданих позивачем доказів наведеним критеріям є безпідставним і судом відхиляється. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи дослідженні по справі докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини спору, а також вищенаведені норми матеріального і процесуального права, суд дійшов висновку про доведеність і підставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку із чим позов підлягає повному задоволенню. Згідно із ч.1 ст.141ЦПК України сплачений за позовом судовий збір слід покласти на відповідача.

Outcome: approved