Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

29 квітня 2025 року до Горохівського районного суду Волинської області надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 31.07.2021 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс», правонаступником якого є ТОВ «Факторинг Партнерс», та [PERSON] уклали Договір №80422, відповідно якого типом кредиту є кредитна лінія. [PERSON] отримала кредит (перший транш) у розмірі 16667,00 грн. строком на 252 дні зі сплатою відсотків за користування першим траншом кредиту у розмірі від 286,0%. Відповідач не виконала свої фінансові зобов`язання у зв`язку і з чим у неї утворилася заборгованість. Загальна сума заборгованості по кредиту за договором №80422 від 31.07.2021року становить 21323,89 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 12744,76 грн та заборгованості за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги 7972,13 грн, яку позивач просив стягнути на його користь, а також відшкодувати судові витрати: 2 422,40 грн судового збору та 13000,00 грн витрат на правову допомогу. Ухвалою від 30 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Ухвалою від 21 травня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою від 08 липня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою від 11 серпня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та витребувано докази. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, у позовній заяві просять розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, вказує, що не заперечує щодо постановлення заочного рішення. 15 травня 2025 року представник відповідача адвокат Богонос І.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому повністю визнав укладення кредитного договору та отримання першого траншу в сумі 15000 грн. Просив відмовити в задоволенні позову повністю посилаючись на те, що заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12744 грн. нарахована позивачем внаслідок неналежного обліку коштів, що надійшли від відповідача на користь первісного кредитора достроково, як внесення відповідачем платежів на повне погашення кредиту. Вказує, позивач не обґрунтував належними доказами обставин вказаних у зведеному обліковому документі Картка обліку виконання договору, а саме з яких підстав, платежі сплачені відповідачем на користь кредитора в один день в сумі 16873 грн. у поданій позивачем Картці обліку виконання договору, відображаються в різних днях 11 та 16 серпня 2021 року. Крім того, позивачем не зазначені підстави віднесення сум 10730,4 грн. та 2220,36 грн. на погашення відсотків. У заяві, що надійшла до суду 08.07.2025 року просить розгляд справи проводити у його відсутності. У відповіді на відзив від 21.05.2025 року та письмових поясненнях від 29.05.2025 року позивач додаткових аргументів не навів та додаткових доказів на підтвердження позову не надав, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Долучив детальний розрахунок боргу. 28 липня 2025 року на виконання ухвали суду від 08 липня 2025 року надійшли витребовувані докази. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Згідно п.2 ч.2 ст.43 ЦПК позивач, як учасник справи зобов`язаний сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Суд, враховуючи ту обставину, що всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. Беручи до уваги заяву сторони відповідача про розгляд справи без їх участі, суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 30.07.2021 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс» із заявою на видачу кредиту №100297782, відповідно до якої просить на підставі договору встановити ліміт кредитної лінії в сумі 72223,00 грн та видати перший транш кредиту в розмірі 16667,00 грн (п.1). У пункті 2 Заяви [PERSON] погодилася, що договір буде виконано нею на підставі його умов і положень. Заява підписана власноручно відповідачем (а.с.10). 31 липня 2021 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс» та [PERSON] підписали Договір про споживчий кредит №80422, відповідно до умов якого, типом кредиту є кредитна лінія, [PERSON] надається перший транш в сумі 16667,00 грн на рахунок картку позичальника, строком на 252 дні зі сплатою відсотків за користування першим траншом кредиту у розмірі від 286,0%, комісія за надання першого траншу становить 1666,70 грн, загальні витрати за першим траншем складають 22304,80 грн (а.с.6, 7). Крім цього 31.07.2025 року сторони також підписали паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, у якому відображено основні умови кредиту з урахуванням побажань споживача, порядок повернення кредиту та інші умови (а.с.8, 9). Відповідно до платіжного доручення №CRD_322790 від 01 серпня 2021 року на картковий рахунок вказаний [PERSON] у договорі була переказано 15000,30 грн (а.с.29). Таким чином позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав. Підписання договору про надання споживчого кредиту №80422 від 31.07.2021 свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що погодилася на правила надання коштів у позику та публічною частиною договору про споживчий кредит в редакції від 14.07.2021 року (а.с.11-26). Сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Однак, всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення наданого їй кредиту в строки, передбачені договором про споживчий кредит №80422 від 31.07.2021 року, що підтверджується розрахунком заборгованості. Станом на день звернення до суду загальна сума заборгованості [PERSON] по кредиту за Договором про споживчий кредит №80422 від 31.07.2021 становить 21323,89 грн (а.с.30-33). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з частиною другою статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 28 січня 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Факторинг Партнерс» уклали договір факторингу №28012025, відповідно до умов якого Клієнт передає (відступає) Фактору за плату, а Фактор приймає належні Клієнту грошові вимоги (Права вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами вказаними у реєстрі Боржників. Сторонами договору підписані відповідні акти приймання передачі реєстр боржників (а.с.34-45). Згідно реєстру боржників до договору факторингу №28012025 від 28.01.2025 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс» відступило факторові ТОВ «Факторинг Партнерс» право вимоги заборгованості за кредитним договором №80422 від 31.07.2021 року до боржника [PERSON] (а.с.48). Аналізуючи наведений договір, суд доходить висновку, що надана позивачем копія договору факторингу та реєстру права вимоги є належними, допустимими та достатніми доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Договори факторингу відносяться до оспорюваних договорів. Відповідач не оспорював договору факторингу, за якими перейшло до іншої особи право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між ним і ТОВ «Фінансова Компанія «Кредіплюс», а тому в силу вимог ст.204 ЦК України ці правочини є правомірними, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсними. Згідно ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач з умовами договору була ознайомлена, підписала договір про споживчий кредит №80422 від 31.07.2021 однак умови договору порушила. Так, відповідач заперечує наявність у неї заборгованості оскільки вважає, що виконала свої зобов`язання перед кредитором повністю, а заборгованість нарахована внаслідок неналежного обліку коштів, що надійшли від відповідача на користь первісного кредитора достроково. З такими твердженнями суд не погоджується виходячи з наступного. Відповідно до п.4.10.1 публічної частини договору про споживчий кредит в редакції від 14.07.2021 року Позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути споживчий кредит (транш), у тому числі шляхом збільшення суми періодичних платежів, письмово повідомивши про це Кредитодавця не менш ніж за 1 робочий день до моменту здійснення платежу. Якщо Позичальник подає повідомлення не особисто, воно має бути засвідчене нотаріально або подане і підписане представником за наявності довіреності на вчинення таких дій. Позичальник у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує Кредитодавцю проценти за користування кредитом та вартість усіх послуг, пов`язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту (зокрема комісію за управління та обслуговування кредиту), за період фактичного користування кредитом (а.с.24 зворот). Така умова договору також відображена у підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту (а.с.8). Отже, з даної умови договору випливає, що відповідач для дострокового погашення кредиту повинна була вжити передбачених п.4.10.1 публічної частини договору заходів, а саме письмово повідомити Кредитодавця не менш ніж за 1 робочий день до моменту здійснення платежу. Однак всупереч вказаному відповідач не здійснила необхідних дій, таким чином не дотрималась умов договору. Дії, що спрямовані на виконання умов договору, але здійснені з порушенням його положень, слід вважати порушенням самого договору. Первісний кредитор не отримавши письмового повідомлення не міг знати про намір відповідача сплатити кредит достроково, а тому здійснював періодичне зарахування отриманих коштів відповідно до умов визначених п.2.6.1 Договору та графіку платежів (а.с.97-103). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості загальної сума заборгованості по кредиту за договором №80422 від 31.07.2021року в розмірі 21323,89 грн є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача користь позивача в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 2422,40 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. За п.1 ч.3ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження вимоги позивач долучив до матеріалів справи договір №02-07/2024 про надання правничої допомоги підписаний сторонами, прайс-лист АО «Лігал Ассістанс» та заявку на надання юридичної допомоги №598 від 01.03.2025 року. Разом із тим, заявка на надання юридичної допомоги №598 від 01.03.2025 року сторонами договору не підписана. Окрім того, пунктом 4.3 договору №02-07/2024 про надання правничої допомоги передбачено, що факт надання послуг підтверджується Актом про надання юридичної допомоги. Отже умовами договору чітко передбачено документ який засвідчує факт надання послуг, однак позивачем такого не надано. Документи, що свідчать про оплату наданих послуг у матеріалах справи також відсутні та позивачем під час розгляду справи не надавалися. З урахуванням відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем у задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Outcome: approved