Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначили, що [INFO] помер чоловік та батько позивачів [PERSON] , який був постійним жителем [ADDRESS] . Померлий був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою. Позивачі прийняли спадщину за законом шляхом постійного проживання разом із померлим станом на день його смерті. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв?язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це нерухоме майно. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 25.08.2025 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Представник [PERSON] адвокат Крита Мар`яна Василівна подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та участі довірителя. У поданій заяві зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у поданій позовній заяві. Адвокат Леньо Надія Василівна, яка діє в інтересах [PERSON] , подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони, зазначивши про повну підтримку позовних вимог. [PERSON] та [PERSON] також подали заяви з проханням розгляду справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік та батько позивачів [PERSON] (а.с. 13, 14-28). Померлий був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги Голятинського старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 20.11.2024 № 475 (32). Позивачі прийняли спадщину за законом у визначений статтею 1268 Цивільного Кодексу України шляхом постійного проживання разом з померлим станом на день його смерті. Вказане підтверджується довідкою Голятинського старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 20.11.2024 № 476 (а.с. 31). 07 липня 2025 року позивач [PERSON] через представника звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого, але у видачі останнього йому було відмовлено, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаєва Ю. М. від 07 липня 2025 року № 166/02-31 (а.с. 30). Відмова обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок та наявності суперечливої інформації у даних Державного реєстру актів цивільного стану. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу (далі СК України) визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами 1, 2 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до вищенаведених норм матеріального права, після смерті чоловіка позивачки [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на (одну другу) частину вищевказаного нерухомого майна. Відповідно, в кожного зі спадкоємців виникло право на 1/8 (одну восьму) частину у спадковій масі, яка є предметом даного позову. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, суд відмовляє у позові про визнання права власності на спадкове майно лише в тому випадку, якщо наявні всі передбачені чинним законодавством (в тому числі, яке регулює порядок здійснення нотаріальної діяльності) підстави для оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Згідно пункту 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Подібна вимога щодо необхідності надання спадкоємцями правовстановлюючих документів міститься в пункті 4.15 Глави 10 чинного наразі Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином, у разі відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно спадкоємець не має реальної можливості оформити спадщину на таке майно в нотаріальному порядку, а відтак його право підлягає судовому захисту. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що є предметом даного позову був побудований у 1986 році, що підтверджується Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами та випискою з погосподарського обліку (а.с. 34-37). Згідно Технічного паспорта, загальна площа приміщень складає 112 квадратних метрів, із них житлова площа 42,39 квадратних метрів, допоміжна 47,91 квадратних метрів. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331\~Цивільного кодексу\~України (далі\~-\~ЦК України), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини 3 статті 3\~Закону України\~від 01\~липня 2004\~року «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3\~зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 2\~Цивільного процесуального\~кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. З урахуванням пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання. Відповідно до статті 20\~ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень статті 8\~Конституції України та Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частинами першою, другою та четвертою статті 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (статті 317 ЦК України). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку\~для прийняття\~спадщини (лист Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № v-753740-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Відповідно до частини першої\~статті 1298\~Цивільного кодексу\~України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Позивачем у спорах про визнання права власності у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до постанови Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Другої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду від\~31\~серпня 2020\~року у\~справі №\~350/1850/17 відповідно до частини третьої статті 1296 Цивільного кодексу\~України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених статті 335, 376 та 392 ЦК України. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім цього слід указати на лист Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 згідно якого: при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (стаття 1297 ЦК)\~або не\~здійснено державну\~реєстрацію права\~на спадщину\~(стаття\~1299\~ЦК),\~слід брати\~до уваги,\~що законодавець\~розмежовує поняття\~«виникнення права\~на спадщину»\~та «виникнення\~права власності\~на нерухоме\~майно,\~що входить\~до складу\~спадщини»,\~і пов`язує\~із виникненням\~цих майнових\~прав різні\~правові наслідки. Відповідно до норм частини 5 статті 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (стаття 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Як роз`яснено в підпункті 3.3 цього листа за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Матеріалами справи підтверджено, що на момент відкриття спадщини позивачі фактично проживали разом із спадкодавцем за однією адресою. Відповідно до положень частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Крім того, встановлено, що спадкодавець за життя набув право власності на майно, яке стало предметом спадкування. З огляду на наведені обставини, визнання позову відповідачем, а також відсутність даних про порушення прав чи законних інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved