Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду із заявою про встановлення факту того, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в російській федерації, ростовська область, м. ростов-на-дону, на день смерті був громадянином України, постійно проживав на території України за адресою: [ADDRESS] , отже був податковим резидентом України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] , який є батьком заявниці, помер [INFO] на території РФ. Місце реєстрації свого проживання у м.Харкові батько за життя не змінював, але вимушено тимчасово перебував в РФ у зв`язку із хворобою його матері, де й помер. У свідоцтві про його смерть зазначено, що він був громадянином РФ, що не відповідає дійсності, бо в наявності є його оригінал паспорта громадянина України, адреса його реєстрації по місцю постійного проживання в м. Харків, у тому числі, й на день його смерті. Отже, [PERSON] був резидентом України. Спадкоємцями за законом є донька [PERSON] - [PERSON] , та дружина - [PERSON] . Нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори роз`яснено, що заявниці та [PERSON] , як спадкоємцям першого ступеня спорідненості, для оформлення спадщини за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб необхідно надати підтвердження статусу податкового резидента України померлого. З метою встановлення фактів щодо громадянства та резидентства [PERSON] , адвокат Пожидаєв Г. звернувся з адвокатським запитом до ГУ ДСП в Харківській області з метою отримання відповідної довідки, проте листом від 08.08.2024 було відмовлено у підтвердженні податкового резидентства України [PERSON] , у зв`язку із тим, що видача таких довідок на померлих осіб не передбачена чинним законодавством. 12.02.2024 надійшли пояснення представника Головного управління Державної податкової служби у Харківській області із зазначенням того, що якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності. Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. Одночасно відповідно до підпункту «в» підпункту 14.1.122 пункту 14.1 статті 14 ПКУ фізичні особи, які не є резидентами України, вважаються нерезидентами. Таким чином, якщо за жодним з критеріїв, визначених абзацами першим - четвертим підпункту «в» підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, фізична особа не може бути визнана резидентом України, то така особа може вважатися нерезидентом. Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України. 21.02.2025 надійшли заперечення представника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з проханням відмовити у задоволенні заяви, оскільки [PERSON] , [INFO] , як на 12.07.2022, так і на теперішній час є громадянином України, відомості про реєстрацію його смерті до ГУ ДМС у Харківській області не надходили, також жодних звернень з питання припинення/втрати громадянства України [PERSON] не надходило. Виходячи з вищевказаної відповіді ГУ ДМС в Харківській області, за обліками органів виконавчої влади України, жодних відомостей щодо смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] немає, отже, саме цей факт, виходячи з вимог законодавства України, перешкоджає заявниці прийняти спадщину від останнього. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявницею надано копію свідоцтва про смерть, в якому зазначено, що померлий [PERSON] є громадянином РФ. Свідоцтво про смерть [NUMBER] від 05.02.2024, видане в РФ, не має юридичної сили на території України. В матеріалах справи відсутня жодна інформація щодо звернення заявниці або [PERSON] до органів державної реєстрації актів цивільного стану. Заявлена мета - прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини від померлого [PERSON] - не може вважатись коректною та обґрунтованою, оскільки на території України не підтверджено та не зареєстровано факт смерті [PERSON] , у зв`язку з чим, останній вважається живим, що унеможливлює відкриття спадщини. Заява про встановлення факту приналежності [PERSON] до громадянства України може бути обґрунтованою, у разі, якщо цей факт необхідно встановити з метою коректної державної реєстрації факту його смерті, але не з метою прийняття спадщини. 24.02.2025 представником заявниці подано додаткові пояснення із зазначенням того, що вимога про необхідність проставлення апостилю наразі є безпідставною, Департаментом реєстрації Харківської міської ради на підставі свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] 27.03.2024 було знято з реєстрації та П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу, а відтак посилання ГУ ДМС України у Харківській області на те, що свідоцтво про смерть № [NUMBER] не має юридичної сили на території України не заслуговують на увагу. У судовому засіданні представник заявниці підтримала доводи заяви та просила їх задовольнити, представник Головного управління Державної податкової служби у Харківській області підтримала заяву, представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заперечувала у задоволенні заяви, [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала заяву. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] 19 липня 1986 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Згідно свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] є громадянином України. Згідно картки фізичної особи-платника податків [PERSON] одержав ідентифікаційний номер наданий Державною податковою адміністрацією України 28.03.1998 року. Згідно копії свідоцтва про смерть № [NUMBER] , засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В., [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у РФ. За повідомлення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 08.08.2024 перевіркою не виявлено інформації щодо визнання недійсним паспорта громадянина України [PERSON] , відомості про реєстрацію його смерті не надходили. Інформація з ДКС МЗС України щодо виходу [PERSON] з громадянства України не надходила, він є громадянином України, у тому числі станом на 12.07.2022. За реєстром територіальної громади міста Харкова місце проживання [PERSON] з 09.02.1990 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . 24.09.2024 листом за вих.№1184/02-14 державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Стрельников А. повідомив, що [PERSON] та [PERSON] , є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адрсою: [ADDRESS] , після якого у П`ятій Харківській міській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №503П/2022. Також, згідно копії спадкової справи №503П/2022, яка заведена 27.12.2022 місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , також за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] станом на 21.07.2022. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Відповідно до статті 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою статті 13 Закону про міжнародне приватне право документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила реєстрації актів цивільного стану), відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Однак зазначені норми незастосовні у правовідносинах за участю РФ. 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX). 22 грудня 2022 року Закон № 2783-IX опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року він набрав чинності. Закон № 2783-IX передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з рф та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з РФ та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території РФ і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з РФ і Білоруссю. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про смерть видане 05 лютого 2024 № [NUMBER] у місті Ростов-на-Дону РФ відносно [PERSON] , може підтверджувати факт смерті останнього лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем. Верховний Суд у постанові по справі 757/27745/24-ц від 04.08.2025 зазначив, що: «апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту смерті, встановив, що видане свідоцтво про смерть на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави (російської федерації), на території якої помер батько заявника, містить необхідні реквізити, на підставі вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107, не потребує засвідчення апостилем і подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України. Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та зазначає, що необхідність у реєстрації факту смерті [PERSON] компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть відсутня. Заявник не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть свого батька (копія якого в неї є), яке видане компетентними органами іноземної держави у будь-яких правовідносинах на території України, зокрема, щодо оформлення спадщини. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23) та від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24 (провадження № 61-11539св24)». Також, Верховний Суд у постанові по справі №643/1873/23 від 31.01.2024 зазначив, що: «з дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території рф і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з рф і Білоруссю. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про народження від 16 серпня 2022 року серії [NUMBER] , видане у м. Білгороді рф на ім`я [PERSON] , може підтверджувати особу цієї дитини лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем.» В матеріалах справи наявна копія засвідченого належним чином свідоцтва про смерть [PERSON] , а відтак воно має юридичну силу на території України та доводи представника Головного управління ДМС України в Харківській області в цій частині безпідставні та суперечать нормам законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з пп."а" пп.174.2.1 п.174.2 ст.174 ПК України, за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб оподатковується вартість власності, що успадковується членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення. За визначенням пп.14.1.263 п.14.1 ст.14 ПК України, членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення вважаються її батьки, чоловік або дружина, діти, у тому числі усиновлені. Інші члени сім`ї фізичної особи вважаються такими, що мають другий ступінь споріднення. Відповідно до п.174.2.3 ст.174 ПК України, об`єкти спадщини оподатковуються, за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента. Поняття "резидент" та умови набуття фізичною особою статусу резидента України визначені пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, згідно з пп."в" якого фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. При цьому постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (пп.45 п.1 ст.4 Митного кодексу України). Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності. Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого Кодексом або нормами міжнародних угод України. Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи. Разом з тим, згідно з пп.14.1.122 п.14.1 ст.14 ПК України, нерезиденти - це, зокрема, фізичні особи, які не є резидентами України. Тобто, фізична особа, яка не відповідає умовам, визначеним в пп."в" пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 Кодексу, у розумінні Кодексу не є резидентом України. Згідно копії паспорта [NUMBER] , повідомлення ГУ ДМС України в Харківській області [PERSON] є громадянином України, у тому числі станом на 12.07.2022. Згідно копії свідоцтва від 18.02.1998 [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно копії договору купівлі-продажу від 14.03.2006, державного акту на землю №138722 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,15 га. Згідно копії державного акту №065905 [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, розташова: [ADDRESS] . Також, згідно матеріалів справи, [PERSON] є його дружиною, [PERSON] є його донькою та їх місце проживання зареєстроване в Україні за спільною адресою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що громадянин України - [PERSON] є резидентом України, оскільки не позбавлений громадянства України, був внесений Державною податковою адміністрацією України до Державного реєстру фізичних осіб та присвоєний йому відповідний ідентифікаційний номер, мав тісні особисті та економічні зв`язки в Україні, мав нерухомість на території України, таким чином центром життєвих інтересів спадкодавця була саме Україна, а тому вимоги заяви в цій частині обґрунтовані та підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч. 7ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved