Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначала, що [INFO] померла її сестра - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] та грошових коштів на банківських рахунках. Спадкоємцем [PERSON] є її чоловік - [PERSON] , який прийняв спадщину після померлої. 04.09.2007 вона надала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 60 000 дол. США, надіславши їх міжнародним банківським переказом. У подальшому, 31.12.2007 нею додатково було надано [PERSON] ще 24 000 дол. США. 31.12.2007 [PERSON] на всю суму боргу у розмірі 84 000 дол. США було написано боргову розписку, відповідно до якої остання зобов`язалася повернути їй вказані грошові кошти до 01.01.2018. 20 000 дол. США [PERSON] повернула їй за життя, решта суми у розмірі 64 000 дол. США залишилася неповернутою. Посилаючись на зазначені обставини, просила стягнути з відповідача на свою користь 64 000 дол. США шляхом накладення стягнення на майно згідно положень ст. 1282 ЦК України, 3% річних у розмірі 3 755 дол. США та судові витрати. У відзиві на позов, відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на наступне. Позивачем не надано доказів того, що її сестра [PERSON] отримала грошовий переказ, а також доказів того, що зазначені кошти надавалися саме в борг, а не з іншою метою. Розписка, що видана [PERSON] від 31.12.2007 не містить вказівки про те, що кошти від [PERSON] отримано в борг і грошові кошти отримані в момент написання розписки. Розписка, написана [PERSON] не є правочином у розумінні вимог ст. 202 ЦК України. Дана розписка містить лише посилання на отримання відповідачем коштів. Крім того, вказав на те, що прожив з [PERSON] багато років і жодного разу не чув від своєї дружини про те, що вона позичала кошти у своєї сестри. Також є незрозумілим і те, що в позовній заяві вказується про частину повернутих коштів, при цьому, не надається жодного документу на підтвердження цього факту. [PERSON] не купувала жодних цінних речей без його відома та йому не зрозуміло, навіщо його дружина позичала таку значну суму коштів, якщо нічого не купувала. Також незрозумілим є те, яким чином його дружина повертала значну суму коштів позивачці не маючи власного доходу, так як вона не працювала тривалий час. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила у повному обсязі, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 26 т. 2). [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після померлої дружини - [PERSON] (а.с. 23 т. 2). Обґрунтовуючи позов до [PERSON] [PERSON] вказувала на те, що за життя [PERSON] отримала від неї у борг суму у розмірі 64 000 дол. США., у зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача, як спадкоємця померлої [PERSON] вказану суму боргу. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно з частинами першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до копії боргової розписки, складеної від імені [PERSON] 31.12.2007, [PERSON] у вересні 2007 року отримала від своєї сестри [PERSON] суму в розмірі 60 000 дол. США. 31.12.2007 вона отримала додатково 24 000 дол. США. Загальну суму боргу 84 000 дол. США зобов`язується повернути протягом 10 років до 01.01.2018 (а.с. 10 т. 1). Зі змісту розписки не вбачається те, що померла [PERSON] взяла у позивачки грошові кошти у розмірі 60 000 дол. США, а потім у розмірі 24 000 дол. США у борг. При цьому, у розписці відсутнє зобов`язання [PERSON] повернути грошові кошти саме [PERSON] . Обґрунтовуючи позов в частині надання у борг [PERSON] суми у розмірі 60 000 дол. США, [PERSON] вказувала на те, що зазначена сума була надіслана останній міжнародним банківським переказом. З банківської виписки (а.с. 12 т. 1), доданої до копії розписки позивачем, не вбачається те, що сума у розмірі 60 000 дол. США була перерахована померлій [PERSON] . А тому вказана банківська виписка не є належним доказом отримання [PERSON] суми боргу у розмірі 60 000 дол. США. До того ж, ураховуючи реальність договору позики, за якою, зокрема, договір є укладеним з моменту передачі грошових коштів, копія розписки, складена 31.12.2007 не може бути доказом підтвердження укладення договору позики на суму у розмірі 60 000 дол. США у вересні 2007. Будь-яких інших доказів, що між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики у вересні 2007 на суму 60 000 дол. США суду не надано. Крім того, слід відмітити, що у розписці не вказано конкретної дати укладення договору позики у вересні 2007, а саме не зазначено день укладення договору. Отже, отримання померлою грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, в якій Верховний Суд визнав не доведеним факт отримання коштів саме в борг під зобов`язання повернення зазначеного боргу з огляду на зміст поданої позивачем розписки, в якій аналогічним чином зазначено про отримання від позивача певної суми коштів на визначений строк. У позові позивачка вказувала на те, що померла [PERSON] за життя повернула їй 20 000 дол. США, однак, будь-яких доказів на підтвердження вказаної осбтавини, суду надано не було. Під час розгляду справи за клопотання представника відповідача відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 17.09.2021, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.12.2021, було призначено у справі комплексу судову технічну та почеркознавчу експертизу на вирішення якої були поставлені наступні питання: 1) Чи виконано рукописний текст у борговій розписці від 31.12.07 [PERSON] чи іншою особою? 2) Чи виконано підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 31.12.07 [PERSON] чи іншою особою? 3) Чи виконано рукописний текст у борговій розписці від 31.12.07 під впливом збиваючих факторів? 4) Чи виконано підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 31.12.07 під впливом збиваючих факторів? 5) Чи виготовлений рукописний текст у борговій розписці від 31.12.07 від імені [PERSON] у той час, яким датований документ? 6) В один чи різні періоди часу виконані рукописні тексти в борговій розписці від 31.12.07? 7) Чи в один період часу були виконані рукописні текст і підпис у борговій розписці від 31.12.07? 8) Чи була боргова розписка від 31.12.07 штучно зістарена? Підставою для задоволення клопотання про призначення експертизи було те, що у матеріалах справи наявні протилежні висновки експертів щодо належності підпису на розписці [PERSON] та щодо складення рукописного тексту останньою, що викликало сумнів у їх правильності та з метою з`ясування обставин у справі, що мають значення для справи. В ухвалі учасникам справи було роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зазначені наслідки ухилення від участі в експертизі визначені у статті 109 ЦПК України. Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз справу було повернено до суду без проведення експертизи, оскільки оригіналу досліджуваного документу - боргової розписки, на клопотання експерта позивачем надано не було. Відповідно до частин другої, п`ятої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Слід звернути увагу на те, що протягом розгляду справи позивачем не був наданий оригінал боргової розписки ні суду для огляду, ні експертній установі для проведення експертизи. У подальшому, представник позивача вказала на те, що оригінал розписки було втрачено. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено саме договір позики, а також доказів передачі коштів з зобов`язанням повернути кошти позивачу, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вимога щодо стягнення 3% річних є похідною вимогою від стягнення основного боргу, а, відтак, також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed