Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця - адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, про визнання права на майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у шлюбі у неї та [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [INFO] . Після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина до його майна - право на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості в землі КСП «Бескид», згідно з сертифікатом серії ЗК № 0042208, виданого Міжгірською РДА Закарпатської області 07.04.1997. Іншого спадкового майна [PERSON] не мав. Зазначала, що вона спадщину до майна померлого свого чоловіка [PERSON] прийняла шляхом постійного проживання на час смерті зі спадкодавцем. Факт постійного проживання та реєстрації її разом з померлим чоловіком підтверджується довідкою виданою старостою сіл Н. Студений та В. Студений Пилипецької сільської ради від 04.07.2024 за № 565. Померлий [PERSON] на день своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і на момент його смерті за даною адресою разом із ним проживала та була зареєстрована вона як його дружина, згідно з довідкою, виданою старостою сіл Н. Студений та В. Студений Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 04.07.2024 за № 565. Проте, як установлено нотаріусом, за даними Державного реєстру актів цивільного стану при реєстрації смерті [PERSON] , місцем його проживання зазначено [ADDRESS] . Стверджувала, що за життя померлий [PERSON] заповітного розпорядження не складав. Зважаючи на те, що оскільки на час смерті [PERSON] їх спільні діти були неповнолітніми, а тому на підставі ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомили її про те, що вони не бажають оформляти своє спадкове право на дану земельну частку пай, а також відмовитися від прийняття спадщини в установленому законом порядку відповідачі не можуть, так як згідно з вимогами статей 1270, 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом шести місяців із дня відкриття спадщини (смерті спадкодавця). За цих підстав вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в цілій частці, оскільки відповідачі її сини не бажають оформляти право на земельну ділянку (пай). 16.04.2025 приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Дунаєв Ю. М. постановою відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно померлого 19.12.2003 [PERSON] на вказану земельну частку (пай) в цілому, оскільки за наявною інформацією стосовно кола осіб, які прийняли спадщину, частки спадкоємців за законом які прийняли спадщину є рівними, а також наявності суперечливої інформації стосовно останнього місця проживання померлого. Отже, з огляду на вказане вона вважається належною спадкоємицею першої черги за законом до майна померлого [INFO] її чоловіка [PERSON] , однак не може реалізувати своє спадкове право в позасудовому порядку та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом до майна її померлого чоловіка, що змушує її звернутися до суду з цим позовом. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом до майна померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Бескид», розміром 0,71 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0042208, виданого на ім`я [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , на підставі рішення Міжгірської РДА від 07.04.1997 за № 197, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 350 від 04.02.1999. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідачі не скористалися та третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору письмових пояснень щодо позову не подала. У підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивачки адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду 15.09.2025 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.50). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у підготовче засідання також не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас відповідачі подали до суду 04.08.2025 та 11.08.2025 заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги [PERSON] визнають повністю і не заперечують щодо їх задоволення та просили розглянути цю справу без їх участі (а.с.48,49). Представник третьої особи Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області у підготовче засідання теж не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце його проведення належним чином, проте подав до суду 16.09.2025 заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника цієї сільської ради (а.с.52). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до повторно виданого 02.02.2016 свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 22 серпня 1987 року шлюб за актовим записом № 6, внаслідок чого дружина [PERSON] /позивачка/ змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (а.с.12). Як видно зі свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 28.08.1990 та серії [NUMBER] від 31.10.1995, батьками відповідачів, відповідно, [PERSON] та [PERSON] є: [PERSON] та позивачка [PERSON] (а.с.17,\~18). Згідно зі сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0042208, [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] ,\~на підставі\~рішення Міжгірської\~РДА від\~07.04.1997\~за №\~197 належить право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Бескид», розміром 0,71 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Цей сертифікат зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 350 від 04.02.1999 (а.с.14 і на звороті). Як убачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.12.2003, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 23 (а.с.8). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 80802747 від 10.04.2025 слідує про відсутність заповітів (спадкових договорів) [PERSON] (а.с.11). Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 82514231 від 12.09.2025 видно, що зареєстровано спадкову справу за номером 73930298, спадкодавцем є померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.51). Відповідно до довідки старости сіл Н. Студений та В. Студений Пилипецької сільської ради від 04.07.2024 за № 565, померлий [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] , і на момент його смерті [INFO] за даною адресою разом із ним проживала та була зареєстрована як його дружина [PERSON] /позивачка/ (а.с.13). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 16.04.2025 за вих. 88/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), в цілій частці, оскільки за наявною інформацією стосовно кола осіб, які прийняли спадщину, спадкоємців є двоє і частки їх є рівними та становлять по частці кожному, а також через наявність суперечливої інформації стосовно останнього місця проживання померлого (а.с.9). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачами, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved