Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 14.12.2024 року в розмірі 62050,00 дол. США та судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 14.12.2024 року [PERSON] , [INFO] , отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 62050,00 дол. США (шістдесят дві тисячі п`ятдесят дол. США 00 центів), що за офіційним курсом НБУ станом на 10.02.2025 року складає 2573418,27 грн. На підтвердження факту отримання коштів [PERSON] власноручно написав розписку та зобов`язався повернути суму боргу до 01.02.2025 року. Станом на 10.02.2025 року відповідач борг не повернув, свої зобов`язання за договором позики не виконав, вимогу про повернення боргу направлену поштовим відправленням - проігнорував, а тому з метою захисту майнових прав [PERSON] , змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача в суді підтримав позовні вимоги, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Надав суду оригінал договору позики, який було приєднано до матеріалів справи. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча був повідомлений про час, дату та місце його проведення у встановленому законом порядку. Причина неявки не відома, заяви про розгляд справи без його участі не подано. 16.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який суд залишає без розгляду, як такий, що подано з порушенням процесуальних строків. Питання про поновлення строків не ставиться та не надаються докази поважності причин пропуску таких строків. Подання\~ відзиву на позовну заяву (відзив) є\~ правом відповідача. У разі ненадання\~ відзиву у встановлений судом\~ строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За вказаних вище обставин, за згоди представника позивача, відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~або заперечень,\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як\~за\~зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з розписки від 14.12.2024 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі 62050 доларів США та зобов`язався повернути до 01.02.2025. У визначений у розпискі строк, борг відповідачем повернуто не було. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві\~\~таку ж суму грошових коштів. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громодян. Крім того зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Оригінал боргової розписки знаходився у позивача та був долучений його представником до матеріалів справи. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув позивачу кошти у домовлений строк, мається достатньо правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача визначену у розписці від 14.12.2024 суми боргу, що становить 62050 доларів США, та станом на 10.02.2025 є еквівалентом 2573418,27 грн., тому задовольняє позовні вимоги. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду подано: копію договору про надання правничої допомоги від 03.02.2025 року; акт наданих послуг та виконаних робіт на суму 20000 грн., що включає: попередню консультацію, формування правової позиції, вивчення судової практики, складання позовної заяви, участь у судових засіданнях. Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення питання про зменшення цих витрат у суду відсутні. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 12112 (дванадцять тисяч сто дванадцять гривень) 00 копійок, а також витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, а всього - 32112 (тридцять дві тисячі сто дванадцять) гривень 00 копійок.

Outcome: approved