Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

29 квітня 2024 року, представник позивачів Одеського квартирно-експлуатаційного управління звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з даним позовом до [PERSON] 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору Військової частини [NUMBER] про виселення, в якому просила суд, виселити з жилого приміщення за адресою : [ADDRESS] , військове містечко «Іллічівськ 1 (2)», фактична адреса : [ADDRESS] - [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~а також інших осіб, які разом з ними перебувають на момент виселення без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 01.05.2024 р. матеріали вказаної цивільної справи за підсудністю, в порядку ст.ст. 27,30,31 ЦПК України, були скеровані до Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалою якого від 03.06.2024 р. прийняті до розгляду на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями з відкриттям провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т. 1 а.с. 63-70). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.08.2024 р., на підставі письмової заяви представниці позивачів від 16.08.2024 р., суд перейшов від спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в загальне позовне провадження з викликом сторін зі стадії підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 184-187). Свої вимоги представниця позивачів обґрунтовує тим, що будинок за ГП № 116 КТП 1983 р. побудови, розташований у військовому містечку « [INFO] (2)» [ADDRESS] , відноситься до державного житлового фонду Міністерства оборони України. Відповідачу [PERSON] зазначена будівля була надана для тимчасового проживання на період проходження військової служби, яку він не здав після отримання трикімнатної квартири загальною площею 106,4 кв.м. (житлова площа 64,8 кв.м.), що розташована за адресою : [ADDRESS] . Крім цього у володінні члени сім`ї відповідача перебуває, яка розташована за адресою : [ADDRESS] . У подальшому, 28.04.2025 р., представниця позивача уточнила (зменшила) позові вимоги зазначивши, що при подачі позовної заяви по справі до суду через електронну систему ЄСІТС у вступній частині позову було допущено механічну помилку та замість трьох відповідачів по справі (сім?я [PERSON] ) був вказаний один відповідач [PERSON] , тому просила суд визнати відповідачами у зазначеній справі та висилити: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з нежилого приміщення будинку [ADDRESS] », без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи тим, що відповідачі отримали інше житло - трикімнатну квартиру загальною площею 106,4 кв.м. (житлова площа 64,8 кв.м.), розташовану за адресою [ADDRESS] , а тому, житлом за місцем проживання забезпечені та не мають права на проживання в казармі (за генеральним планом контрольно-технічний пункт, нежиле приміщення) загальною площею 126,0 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] , яку незаконно утримують та в добровільному порядку відмовляються його звільнити, що стало підставою для звернення до суду. Одночасно зазначивши про юридичну зміну назви позивачів з Одеського квартирно-експлуатаційного управління на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси згідно витягу з ЄДРЮОФОПГФ та Положення про КЕВ м. Одеси, затвердженого наказом начальника Південного КЕУ від 30.01.2025 р. № 4 (т. 2 а.с. 176-199). Крім цього, представниця позивачів просила суд, стягнути на свою користь з відповідачів судові витрати у розмірі 3028 грн. В судовому засіданні представник позивачів повністю підтримав зменшені позовні вимоги, та просила їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов його позиція щодо необґрунтованості позовних вимог полягає у наступному. Відповідно до списку розподілу приміщень для тимчасового проживання в Одеському гарнізоні, яким відповідачу [PERSON] спірне приміщення розподілено на підставі рішення житлової комісії № 8 від 16 серпня 2017р., підписаного начальником КЕВ м. Одеси (позивачами), а обставина, яка зазначена у позові як підстава для виселення самовільне зайняття спірного приміщення, як зазначає представник відповідачів, спростовується обставинами, які встановлені судами рішенні, яке набрало законної сили у цивільній справі № 509/3120/19 за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Одеса, до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Вказує, що відповідно до Спеціального дозволу начальника КЕВ м. Одеса № 66 від 26.10.2017р., [PERSON] із сім`єю, надано право зайняти приміщення (для тимчасового проживання) № 1 будівлі [ADDRESS] ». Щодо квартири за адресою : [ADDRESS] ., зазначає, що 27.05.2011 р. Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було видано ордер № ПР 2016 на службове приміщення на цю квартиру, а 11.11.2011 р. комісія по контролю за розподілом житла у Збройних Силах України (протокол № 292) зняла з цієї квартири статус службової та 22.06.2012 р. Департамент міського господарства Одеської міської ради видав відповідачам Свідоцтво про право власності на житло. 27.09.2013 р. відповідачі уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, серія та номер № 933, посвідчений Приватниим нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., яка і є власником цієї квартири на цей час з посиланням на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2025 р. Спірне приміщення було надано відповідачам у користування через чотири роки після відчуження ними квартири за адресою : [ADDRESS] . На цей час це житло є єдиним житлом відповідачів військовослужбовця [PERSON] та члена його сім`ї. Вказує, що єдині правові наслідки відчуження власного житла передбачені ст. 35 ЖК України, а саме, відповідач протягом п`яти років з дня такого відчуження не може бути прийнятий на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, однак, не можуть бути підставою для виселення з службового житла, як сім`ї військовослужбовців. Щодо квартири відповідачів за адресою : [ADDRESS] , то відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2025 р., право власності у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виникло на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , 24.05.2005 р., видане Фондом комунального майна м. Херсона згідно розпорядження № 17482-ж. 04.03.2017 р. відповідачі уклали договір купівлі-продажу з [PERSON] , серія та номер: р. № 473, посвідчений Дергільовою О.Г., приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, яка і є власником цієї квартири на цей час. Відчуження цієї квартири, яка знаходиться в іншому населеному пункті, як зазначив представник відповідачів, не впливає на право відповідачів на проживання у спірному службовому приміщенні, і вони не можуть бути виселені без надання іншого житла, як сім`я військовослужбовців. Щодо забезпечення [PERSON] службовим житлом за поточним місцем служби на цей час, то відповідно до довідки командира в/ч [NUMBER] від 26.06.2025 р., [PERSON] постійним та службовим житлом з фондів Міністерства Оборони не забезпечувався. Як зазначив представник відповідачів, спірне службове житло є на цей час єдиним житлом відповідача [PERSON] з сім?єю, оскільки іншого житла вони нібито не мають. У разі об`єктивної необхідності використання спірного приміщення для потреб оборони, їх виселення можливе тільки із наданням іншого службового житла, так як відповідачка [PERSON] має у особистій власності інше житло, тому може бути виселена і без надання іншого житла (т. 2 а.с. 51-65). В той же час, представник відповідачів двічі подавав клопотання про залишення позовної заяви без руху, посилаючись на те, що позивачами не сплачено судовий збір у розмірі, встановленому законом, вважаючи, що позивачі мали сплатити 9084 грн. за кожну з 3-х позовних вимог немайнового характеру, замість сплачених 3028 грн. Представники 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Військова частина [NUMBER] підтримали позовні вимоги позивачів, вважаючи, що відповідачі вочевидь незаконно утримують казарму (за генеральним планом контрольно-технічний пункт) загальною площею 126,0 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] та категорично відмовляються добровільно звільнити її, а тому підтягаються виселенню, без надання іншого жилого приміщення, зазначивши про це у своїх письмових поясненнях (т. 1 а.с. 76-82). Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР\~(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Враховуючи, що згідно зі ст.\~92\~Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13\~ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Стаття 41\~Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393\~ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 391 ЦК України). Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, яка передбачає, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними - виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення - виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтями 316 та 317\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав. Статтею 319\~ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст.\~328\~ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3, 5, 9-15, 33, 34, 35, 39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України) - власник на підставі статті 391\~ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. За змістом\~ч.\~1\~ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вищенаведених норм цивільного законодавства дає підстави суду для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності у фізичної особи, така має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (зокрема, вимога виселення громадян з неправомірно займаних житлових приміщень власника). При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Відповідно до ст. 29 ЖК України - державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду має своїм завданням забезпечити додержання всіма міністерствами, державними комітетами, відомствами, державними, кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами, організаціями, житловобудівельними кооперативами, службовими особами та громадянами порядку розподілу жилої площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом і утримання його в технічно справному стані. Згідно з ст. 30 ЖК України державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється радами, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами в порядку, встановленому законодавством. Спеціально уповноваженим органом державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду в Україні є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику. Згідно з статтею 1 Закону України «Про Збройні сили України», Збройні Сили це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», організаційно Збройні Сили України складаються із органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій. Статтями 2, 10 Закону України «Про оборону України» встановлено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України, яке відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління. За приписами ст.ст 1,2 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних сил України здійснює управління військовим майном. Згідно ст.ст. 3.4 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України» майно з моменту надходження до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних сил України. Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 «Про затвердження положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України», Положення про Квартирно- експлуатаційний відділ м. Одеса (далі - КЕВ м. Одеса або Одеське КЕУ) від 12.12.2022 № 322 Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса є військовою державною структурою (установою), призначеною для квартирно-експлуатаційного (інженерно-інфраструктурного) забезпечення діяльності військових формувань Збройних Сил України, який веде облік казарменно-житлового фонду, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказу Міністерства оборони України від 03.07.2013 №448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно- експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст.ст. 29,30 Житлового кодексу України. Суд встановив, що позивачі - квартирно- експлуатаційний відділ м. Одеса (далі КЕВ м. Одеса) є правонаступниками Одеського квартирно-експлуатаційного управління (ЄДРПОУ 08038284) згідно п.1 Положення про Одеське КЕУ затвердженого наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України від 30.01.2025 р. № 4 (т. 1 а.с. 11-56, т. 2 а.с. 179-199). На обліку позивачів перебуває земельна ділянка військового містечка « [INFO] 1(2)» площею 41,8441 га. з них 30,1891 га, яку відповідно до наказу начальника Одеського гарнізону від 19.06.2021 №32 «Про закріплення казармено-житлового фонду, інженерних мереж та споруд, земельних ділянок за командирами військових частин [INFO] » було закріплено за командиром військової частини [NUMBER] , [INFO] (ДП «Одеський авіаційний завод (колишнє ДП МОУ «ОАРП «Одесавіаремсервіс»») 7,7330 га, база « [INFO] » Концерну «Військторгсервіс» - 3,922 га). Земельна ділянка військового містечка « [INFO] 1(2)» за адресою [ADDRESS] , відведена КЕВ м. Одеси (наразі Одеське КЕУ) відповідно до Державного акту на право землекористування серії Б №031776 від 1988 року загальною площею 72,62 га та відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 27.10.2003 №198 «Про прийом-передачу військового містечка « [INFO] 1(2)» від військової частини [NUMBER] до військової частини [NUMBER] » військова частина [NUMBER] (колишній [INFO] ) передала, а військова частина [NUMBER] прийняла у користування військове містечко « [INFO] [NUMBER] (2)» ( [ADDRESS] (2)», буд.116). На підставі сумісної вказівки начальника Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.12.2005 №248/4/1837 та начальника ГоловКЕУ МО України від 09.12.2005 №303/18/2005 02.02.2007 військова частина передала на бухгалтерський облік до КЕВ м. Одеси земельну ділянку, будівлі та споруди військового містечка « [INFO] 1(2)», що було встановлено постановою ВС від 27.02.2022 р. по справі № 509/3120/19 (провадження № 61-9564св21) (т. 2 а.с. 232-238). Таким чином судом з`ясовано, що позивачі є належними володільцями вказаних земельної ділянки, будівель та споруд військового містечка « [INFO] 1(2)», який має на нього відповідне право. Судом встановлено, що згідно рішення № 8 житлової комісії А0800 від 16.08.2017 та списку розподілу приміщення для тимчасового проживання за 2017 [PERSON] було виділено приміщення для тимчасового [ADDRESS] », буд. [NUMBER] (колишня [NUMBER] ), що також встановлено постановою ВС від 27.02.2022 р. по справі № 509/3120/19 (провадження № 61-9564св21) та якою було визначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 р., залишеним без змін постановою П?ятого апеляційного адміністративного суду від 28.08.20-19 р. підтверджено факт самовільного зайняття [PERSON] частини земельної ділянки, площею 0,0945 га навколо будівлі № [NUMBER] на території колишньої в/ч [NUMBER] за адресою : [ADDRESS] ( [ADDRESS] ») та правомірність притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП (самовільне зайняття земельної ділянки) (т. 2 а.с. 232-238). З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні бригадний генерал [PERSON] отримував жилі приміщення, а саме трикімнатна квартира загальною площею 106,4 кв.м. (житлова площа 64,8 кв.м.), розташована за адресою [ADDRESS] , яку останній виключив із числа службових у 2011 році. Крім цього у дружини відповідача, [PERSON] , перебуває у володінні квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 119-124,211,212). Судом з`ясовано, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 21.04.2023 р. № 832, начальника штабу першого заступника командира військової частини [NUMBER] бригадного генерала [PERSON] призначено на посаду начальником штабу першим заступником командира військової частини [NUMBER] , а наказом командира військової частини [NUMBER] від 27.04.2023 №112 бригадного генерала [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення із подальшим вибуттям до нового місця служби, проте після виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення із подальшим вибуттям до нового місця служби відповідач, казарму (за генеральним планом контрольно-технічний пункт) загальною площею 86,0 кв.м. (три кімнати), яка розташована за адресою [ADDRESS] , яку не здав та продовжує безпідставно утримувати (т. 2 а.с. 216,217). Указами Президента України від 24.02.2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» в країні введено воєнний стан та оголошено мобілізацію, які неодноразово продовжувалися та діють дотепер. Під час дослідження матеріалів справи суд встановив, що у військової частини [NUMBER] виникла нагальна потреба у користуванні будівлі № [NUMBER] за генеральним планом на території військового містечка « [INFO] 1(2)», яке розташовано за адресою - [ADDRESS] (2)», з метою виконання бойових завдань пов`язаних з відсіччю збройної агресії з боку російської федерації, про що зазначали в судових засіданнях представник позивачів та представники 3-ої особи, вказуючи що спірне приміщення не є житловим та утримується відповідачами безпідставно, без відповідного ордеру, передбаченого ст. 58 ЖК України та з підстав, викладених вище. В той же час, рішення житлової комісії від 16.08.2017 р. в/ч [NUMBER] № 8 та списку розподілу приміщення для тимчасового проживання про виділення відповідачу [PERSON] приміщення для тимчасового проживання за вищевказаною адресою в розумінні Закону, не є ордером (спеціальним ордером) на користування чи володіння спірним приміщенням. Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення - призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. На думку суду позивачі, в порядку ст.ст. 391,396 ЦК України, довели суду, що вони володіють спірним приміщенням казармою, на законних підставах, і що саме протиправними діями відповідачів створюються позивачам штучні перешкоди у володінні та користуванні майном - казармою (за генеральним планом контрольно-технічний пункт) загальною площею 86,0 кв.м. (три кімнати), яка розташована за адресою [ADDRESS] , а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, який підлягає задоволенню та захисту прав позивача у їхньому праві володіння та користування спірним приміщенням. Аналізуючи доводи представника відповідачів щодо недостатньої сплати позивачем судового збору, суд критично оцінює такі твердження, виходячи з того, що Законом України «Про судовий збір» чітко визначено ставки судового збору за подання до суду позовних заяв. Зокрема, у випадках подання позову немайнового характеру юридичною особою, як це має місце у даній справі, де ставка судового збору, згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону, становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги про виселення є вимогами немайнового характеру, заявленими до однієї сім?ї Алімпієвих, а також відсутність у позовній заяві інших самостійних позовних вимог, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3028 грн. повністю відповідає вимогам чинного законодавства, який діяв станом на 29.04.2024 р. щодо однієї позовної вимоги про виселення. За подання позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Відповідно до положень ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, то підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3028 грн., тобто по 1009,33 грн. з кожного.

Outcome: approved