Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

29 травня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, в якому просить визначити йому додатковий трьохмісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що позивач є рідним племінником [PERSON] по лінії батька. [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємці першої черги у померлої [PERSON] відсутні. 11 червня 2012 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу, однак не повідомила його про це. Крім того, [PERSON] повідомила позивачу, що має намір запропонувати [PERSON] скласти на її користь заповіт за умови, що остання погодиться доглядати за нею на постійній основі та фактично проживати з нею. Враховуючи вказані обставини, позивач не звертався в межах встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Позивач проживає за кордоном, є громадянином Ізраїлю, проте періодично переказував грошові кошти [PERSON] , яка дбала про [PERSON] та доглядала за квартирою після її смерті. На початку березня 2025 року [PERSON] повідомила позивача, що в речах померлої [PERSON] знайшла заповіт, складений на ім`я позивача. Позивач одразу через свого представника звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. з метою подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , однак нотаріусом роз`яснено про неможливість оформлення та реєстрації спадкової справи, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. В установлений\~судом строк\~відповідач подав\~відзив на\~позов,\~в якому\~просить відмовити\~позивачу в\~його задоволенні.\~Зокрема,\~у відзиві\~відповідач зазначає, що основною та фактично єдиною причиною, через яку позивач не прийняв спадщину в установлений законодавством строк, є незнання про наявність заповіту до початку березня 2025 року.\~Позивач також\~стверджує,\~що мав\~постійне спілкування\~із спадкодавцем,\~переказував їй\~кошти та\~доглядав тривалий\~час,\~але про\~наявність заповіту\~на своє\~ім?я,\~складеного спадкодавцем\~ [INFO] ,\~не знав.\~Померла [PERSON] \~є рідною\~тіткою позивача\~по лінії\~батька,\~а тому\~позивач є\~спадкоємцем за\~законом п?ятої\~черги,\~був обізнаний\~про відсутність\~інших спадкоємців\~за законом,\~а отже\~мав право\~й можливість\~на прийняття\~спадщини за\~законом у\~визначений шестимісячний\~строк. Необізнаність спадкоємця\~про наявність\~заповіту є\~поважною причиною\~пропуску строку\~для подання\~заяви про\~прийняття спадщини,\~що випливає\~з принципу\~свободи заповіту,\~проте таку\~необізнаність не\~можна ототожнювати\~з незнанням\~спадкоємцем про\~його право\~на спадкування\~загалом.\~Обставини усвідомлення\~особою того,\~що вона\~має право\~на спадкування\~за законом,\~наприклад,\~на підставі\~своєї спорідненості\~зі спадкодавцем\~й у\~разі відсутності\~спадкоємців попередньої\~черги,\~закликаних до\~спадкування,\~та невчинення\~нею жодних\~активних дій\~з прийняття\~спадщини та\~щодо встановлення\~спадкової маси,\~не можуть\~обгрунтовувати поважність\~причин пропуску\~нею строку\~для подання\~заяви про\~прийняття спадщини\~за заповітом,\~про існування\~якого особа\~не знала.\~Необізнаність про\~наявність заповіту\~може бути\~оцінена як\~поважна причина\~пропуску строку\~для прийняття\~спадщини винятково\~для осіб,\~які не\~є спадкоємцями\~за законом\~першої черги\~або кожної\~наступної черги\~спадкоємців за\~законом,\~у разі\~їх обізнаності\~про відсутність\~спадкоємців попередньої\~черги,\~які набували\~право на\~спадкування за\~законом.\~Враховуючи викладене,\~посилання позивача\~на власну\~необізнаність щодо\~наявності заповіту\~не може\~вважатися поважною\~причиною неприйняття\~спадщини у\~встановлений строк,\~адже позивач\~є спадкоємцем\~за законом\~(п?ятої\~черги)\~та знає\~про відсутність\~інших спадкоємців\~пріоритетних черг\~спадкування,\~що дозволяло\~йому вчинити\~дії для\~прийняття спадщини\~за законом\~незалежно від\~наявності або\~відсутності в\~нього інформації\~про заповіт.\~Це не\~є взаємовиключними\~способами реалізації\~спадкових прав,\~тому незнання\~про заповіт\~не виключало\~право позивача\~на прийняття\~спадщини.\~Таким чином,\~позивач знав\~про відкриття\~спадщини,\~був обізнаний\~про смерть\~спадкодавця і\~будучи спадкоємцем\~за законом\~у будь-якому\~випадку для\~реалізації своїх спадкових прав міг звернутися до нотаріуса із відповідною заявою, незалежно від наявності заповіту. Наявність або відсутність або зміст заповіту не заважали поданню заяви, однак позивач не вчинив активних дій для прийняття спадщини та пропустив строк для подання такої заяви. Позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що твердження відповідача про те, що строк на прийняття спадщини позивачем було пропущено без поважних причин, не відповідають фактичним обставинам справи. Позивач об?єктивно не мав можливості раніше звернутися із заявою про прийняття спадщини, оскільки про наявність заповіту на його користь дізнався лише у березні 2025 року. Одразу після отримання цієї інформації позивач через свого представника вчинив усі необхідні дії для реалізації свого спадкового права, проте через сплив встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини був позбавлений можливості оформити спадщину в нотаріуса. Виходячи із засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом, спадщина ніким не прийнята та не визнана судом відумерлою, причини пропуску строку для прийняття спадщини, зазначені позивачем, є поважними, а тому наявні підстави для визначення позивачу додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 липня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Додатково вказала, що крім позивача, у померлої був інший племінник брат позивача. Будь-якими даними про те, що тіткою позивача саме на ім`я останнього буде складено заповіт, позивач не володів. Позивач є громадянином Ізраїлю, тому він не обізнаний із законодавством України та порядком прийняття спадщини. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши доводи представників сторін, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. [PERSON] є рідною тіткою [PERSON] . 11\~червня 2012\~року [PERSON] \~склала заповіт,\~посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Репех С.О., зареєстрований в реєстрі за № 3-918, за яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с. 25-26). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 23), у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно. Згідно з копією довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 19 квітня 2024 року № 3105/1 від 14 травня 2025 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , одна (а.с. 24). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 81792767 від 08 липня 2025 року слідує, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилася. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 31 травня 1993 року, виданого Виконавчим комітетом Деснянської районної ради народних депутатів, власниками квартири [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с. 28-29). Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2001 року, виданого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Кловській Жанні Йосипівні, остання є спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] , а саме: 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 30). З копії інформаційної довідки № 11941 від 09 травня 2025 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації», слідує, що власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 32). У судовому\~засіданні свідок\~ [PERSON] \~суду,\~зокрема,\~показала,\~що була\~подругою [PERSON] , вони товаришували десь останні 12 років, були наче родичі між собою. Стосунки з померлою в свідка були дуже добрі та довірливі. Свідок була «очима» померлої [PERSON] , оскільки остання була сліпою. У позивача з померлою були відносини як у матері й сина, позивач періодично надсилав кошти для [PERSON] , зокрема, коли їй потрібно було робити операцію на очах. Свідок приходила до померлої, допомагала їй. Своїх дітей у померлої не було. Позивач та його мати просили свідка, щоб та не покидала [PERSON] , приглядала за нею і допомагала їй. Після смерті [PERSON] свідок одразу повідомила позивача. Позивач попросив свідка, щоб та приглядала за квартирою. Щодо спадкування свідок з померлою ніколи не говорили, остання цього не любила. Десь у березні 2025 року свідок прийшла до квартири померлої, шукала фотографії і знайшла заповіт на ім`я позивача. Свідок одразу зателефонувала позивачу і повідомила про це. Потім позивач попросив свідка віддати заповіт його знайомому, свідок його передала йому. У [PERSON] був ще один племінник брат позивача. За положеннями частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1265 Цивільного кодексу України у п`яту\~чергу право\~на спадкування\~за законом\~мають інші\~родичі спадкодавця\~до шостого\~ступеня споріднення\~включно,\~причому родичі\~ближчого ступеня\~споріднення усувають\~від права\~спадкування родичів\~подальшого ступеня\~споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Нормами частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1272 Цивільного кодексу України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас, закон не містить застережень, які саме причини є поважними. Відтак, визнання поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини залежить від обставин конкретної справи і має бути доведено відповідними доказами. За правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2021 року в справі № 591/1271/18, від 02 вересня 2020 року в справі № 288/1856/18, від 13 березня 2019 року в справі № 656/219/18, від 20 лютого 2019 року в справі № 694/1179/17 та інших, зокрема, вказав, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. У пунктах 78, 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 вказано, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. Суд враховує, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Слід також зазначити, що принцип «пропорційності», яким відповідно до статті 2 ЦПК України разом з іншими принципами зобов`язаний керуватися суд, тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Одночасно, дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Таким чином, суд має врахувати принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою та забезпечити розумний баланс між інтересами сторін. Так, суд бере до уваги, що позивач є громадянином Ізраїлю, в Україні тривалий час не проживав. Позивач не належить до спадкоємців першої черги померлої [PERSON] , а відноситься до спадкоємців аж п`ятої черги, про наявність заповіту не знав, а дізнавшись про нього одразу звернувся через представника до нотаріуса в Україні щодо спадкування. Підстав вважати,\~що інші\~можливі спадкоємці\~померлої [PERSON] \~не прийняли\~спадщину,\~у позивача\~не було. Також, суд враховує, що пропущений позивачем строк для прийняття спадщини є незначним. За вказаних обставин, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, суд вважає, що обмеження позивача у прийнятті спадщини буде невиправданим втручанням у його приватну сферу і становитиме для нього надмірний тягар та не забезпечить розумний баланс між інтересами сторін. А тому, враховуючи викладене, оцінивши наявні в справі докази та доводи сторін в їх сукупності,

Outcome: approved