Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

У провадженні Києво-Святошинського районного суду київської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач [PERSON] звернувся в\~суд з\~позовом до\~відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що сторони зареєстрували шлюб 14.06.2014, який 06.09.2024 було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області. Під час перебування у шлюбі 12.05.2018 сторони придбали транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача. На сьогодні відповідач відмовляється визнавати зазначений транспортний засіб спільним сумісним майном і вирішити питання про його поділ у позасудовому порядку. На підставі викладеного просить суд визнати транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача, визнати за позивачем право власності на 1/2 частку транспортного засобу марки «MAZDA\~3»,\~2003\~року випуску,\~номер шасі\~(кузова)\~ [NUMBER] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,визнати за відповідачем право власності на іншу 1/2 частку транспортного засобу марки «MAZDA\~3»,\~2003\~року випуску,\~номер шасі\~(кузова)\~ [NUMBER] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~а такожстягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 31.01.2025 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер ? [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , та заборонено [PERSON] вчиняти дії з відчуження вказаного транспортного засобу до закінчення розгляду справи та набрання судовим рішенням законної сили. Ухвалою суду від 31.01.2025 відкрито провадження у справі, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено право пред`явити зустрічний позов у цей же строк. Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Відповідач скористалась правом на подання відзиву на позовну заяву, який 25.02.2025 був поданий до суду через систему «Електронний суд» її представником адвокатом Содолем\~А.М. У наданому суду відзиві на позовну заяву відповідач визнає позовні вимоги частково, зазначає, що дійсно під час шлюбу був придбаний транспортний засіб, автомобіль «MAZDA\~3», 2003 року випуску, д/н ? [NUMBER] , визнає транспортний засіб спільним майном подружжя і згодна на його поділ, однак не згодна з розміром часток при поділі даного майна. Просить врахувати, що спільні з позивачем діти постійно проживають з нею і перебувають на її повному утриманні, а позивач, батько дітей, аліменти не сплачує, тому вважає справедливим поділом майна визнання за нею права власності на 2/3 частини транспортного засобу, не заперечує, щоб транспортний засіб повністю перейшов у власність позивача з відповідною компенсацією їй вартості її частки. У прохальній частині відзиву на позовну заяву відповідач частково визнає позовні вимоги і просить суд: 1) Визнати транспортний засіб автомобіль марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, Д/Н [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; 2) Визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частку транспортного засобу, автомобіль марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, Д/Н [NUMBER] ; 3) Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку транспортного засобу, автомобіль марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, Д/Н [NUMBER] ; 4) Визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб, автомобіль марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, Д/Н [NUMBER] ; 5) Стягнути з [PERSON] , компенсацію 2/3 частки транспортного засобу, автомобіля марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, Д/Н [NUMBER] на користь [PERSON] у розмірі 117242,65 гривень. Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив, подавши її 19.03.2025 через канцелярію суду. У відповіді на відзив позивач зазначає, що питання участі у вихованні дітей та сплати аліментів на їх утримання врегульоване відповідним договором, укладеним 31.05.2024 між ним і відповідачем. З червня 2024 р. він регулярно сплачує відповідачу аліменти на утримання дітей шляхом грошових переказів на її картковий рахунок, а також оплачує інші витрати. З огляду на це вважає, що відсутні жодні підстави для відступлення суду від засад рівності часток подружжя у спільному майні. Крім того, позивач у відповіді на відзив зауважує, що у відзиві відповідача фактично запропоновані альтернативні позовні вимоги, які явно виходять за межі заявлених у позовній заяві і мали б бути висловлені шляхом подання зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 26.02.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 19.09.2025 через канцелярію суду представник позивача адвокат Кишенько С.В. подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, 19.09.2025 в судове засідання не з`явилася, про причини неприбуття не повідомила. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (чч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14.06.2014 позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Цей факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] .\~\~ Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.09.2024 року у справі № 369/8923/24 шлюб між сторонами був розірваний. За час спільного проживання в шлюбі однією сім`єю позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули у власність транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] власником транспортного засобу марки «MAZDA 3», реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Дата реєстрації: 12.05.2018. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 22 цієї Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норми\~\~СК України\~\~у статтях 57, 60\~\~встановлюють загальні принципи нормативно- правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Придбавши рухоме майно транспортний засіб марки «MAZDA 3», реєстраційний номер [NUMBER] , під час перебування в шлюбі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень. Суд констатує, що факт придбання під час шлюбу транспортного засобу «MAZDA\~3», 2003 року випуску, реєстраційний номер ? [NUMBER] , визнається як позивачем у позовній заяві, так і відповідачем у відзиві на позовну заяву. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважає дану обставину доведеною та такою, що не підлягають доказуванню. Згідно з приписами ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, з урахуванням недоведення протилежного, дає правові підстави суду визнати об`єктом права спільної сумісної власності транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . До того ж, заявлена позивачем у позовній заяві позовна вимога про визнання транспортного засобу «MAZDA 3», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] визнається відповідачем, про що зазначено у відзиві на позовну заяву. Позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину транспортного засобу. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тому суд вважає, що з метою захисту прав позивача слід обрати спосіб захисту у вигляді визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя між сторонами по 1/2 частині кожному, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб підлягає поділу між сторонами по 1/2 частині позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , із визнанням за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину транспортного засобу, а за відповідачем права власності на іншу 1/2 частину транспортного засобу, без його реального поділу. З приводу вимог, заявлених відповідачем у прохальній частині відзиву на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач не скористався своїм правом на подання зустрічного позову в порядку ст. 193 ЦПК України, тому суд позбавлений можливості вирішити висловлені відповідачем у відзиві на позовну заяву вимоги, які по своїй суті є альтернативними позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем. Крім того, ухвалою суду від 31.01.2025 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на транспортний засіб марки «MAZDA 3», 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер ? [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , та заборонено [PERSON] вчиняти дії з відчуження вказаного транспортного засобу до закінчення розгляду справи та набрання судовим рішенням законної сили, тому за правилами ч.7 ст.158 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення про задоволення позову, вказані заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved