Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

28 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що він 20 листопада 2018 року придбав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В 2021 році він отримав позов керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування у нього вищезазначеної квартири. Другим відповідачем у справі був [PERSON] - взагалі невідома йому особа. Дана справа № 202/5154/21 розглядалася Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, де було встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1995 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , внесено в реєстрову книгу №33п- 111. Згідно з договором купівлі-продажу від 31.01.1995, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С., зареєстрований в реєстрі за № 7-925, [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] , продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1106, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Згідно з відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян Амур - Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції [PERSON] померла [INFO] , актовий запис про смерть № 661 від 07.04.2015. Після смерті [PERSON] право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, що підтверджується інформацією Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори №2472/01-09 від 06.08.2021 про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 269619382 від 09.08.2021 року, 21.08.2018 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва по право власності на житло, серія та номер: б/н, виданий 09.09.2003 Виконкомом міської ради народних депутатів. Відомості внесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Андрєєвою Ганною Олегівною . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської Ради квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856 . Згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-2195 від 19.05.2021 року, розпорядження від 20.08.2003 № РП-4856 не видавалося, а квартира [ADDRESS] передана у приватну власність [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95. За архівними даними приватизаційних справ Департаменту та у книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпорядження № [NUMBER] від 20.08.2003 - відсутнє. Згідно з листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14.05.2021 та матеріалами інвентаризаційної справи містяться відомості, що станом на 31.12.2012, за адресою : [ADDRESS] наявні відомості про право власності за: гр. [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 05.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 427п за реєстровим № 341-147. Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром № 700, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром № 1138, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення від 13.07.2022 цивільній справі № 202/5154/21 за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] та [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. Дніпровський апеляційний суд скасував рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2022 у даній справі та ухвалив нове, яким задовольнив позовні вимоги, визнав спадщину відумерлою та витребував майно. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, від 01.11.2023 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року - залишено без змін. При розгляді вказаної справи судом встановлено, що [PERSON] відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знав про його незаконні відчуження спірної квартири. Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. Так як він втратив квартиру, в якій проживав з 2018 року та зробив в ній ремонт, то купити аналогічну квартиру за ті кошти, які зазначені в договорі купівлі-продажу в даний час він не зможе. Оскільки згідно звіту про оцінку майна від 20.02.2024 року, вартість спірної квартири на сьогоднішній день складає 1 090 000 грн., тому він просить суд стягнути вказану суму з відповідача, як дійсну вартість вилученого у нього нерухомого майна. Не погоджуючись з доводами позовної заяви, стороною відповідача 20 березня 2024 року був поданий відзив на позов, який обґрунтований тим, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири за адресою : [ADDRESS] , оскільки придбав її за договором купівлі-продажу від 23.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. [PERSON] не знав та не міг знати проте, що продавець квартири за адресою: [ADDRESS] не мав право її відчужувати. Підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків. При цьому ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем. Відповідальність продавця згідно зі ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Тому спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України). Як вбачається з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2022 року постанови Дніпровського апеляційного суду від 20.09.2022 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року по цивільній справі № 202/5154/21- [PERSON] не був залучений до розгляду справи відповідно до ч. 1 ст. 660 ЦК України, у зв`язку з чим, він був позбавлений можливості, відвернути відібрання квартири за адресою: - [ADDRESS] у покупця. Таким чином, вина [PERSON] в тому, що квартира була витребувана у покупця відсутня, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач - [PERSON] , порушив вимоги ч. 1 ст. 660 ЦК України не залучивши [PERSON] до розгляду цивільної справи № 202/5154/21, у зв`язку з чим не має права вимагати повернення коштів, які сплачені ним посилаючись на приписи ст. 661 ЦК України . Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що бажає стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1 090 000,00 гривень, оскільки він у ній зробив ремонт та на сьогоднішній день купити аналогічну квартиру він не може. В той же час, відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 20.11.2018 року продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 408 821,00 гривень, яку продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору, отже позивач не має право вимагати від відповідача суму, яка більше ніж 408 821,00 гривень. Крім того, доказів виконання позивачем інструкції № 148 затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, щодо перерахування грошових коштів у розмірі 408 821,00 гривень відповідачу, позивач до суду не надав. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив у своєму відзиві на позов, відмовити позивачу у його задоволенні в повному обсязі. 28 лютого 2024 року позивач [PERSON] також звернувся до суду з заявою про забезпечення його позову шляхом заборонити відповідачу [PERSON] та будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) із квартирою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 2876724512020, до вирішення справи по суті. Ухвалою суду від 01 березня 2024 року було задоволено заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , та будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії із квартирою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 2876724512020, до вирішення справи по суті. Ухвалою суду від 01 березня 2024 року також було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20 березня 2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про призначення оціночно будівельної експертизи. 12 червня 2024 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника відповідача та призначено по даній цивільній справі судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, а провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено. 22 січня 2025 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду без виконання призначеної судом експертизи, оскільки відповідачем не було сплачено рахунок за проведення експертного дослідження, а тому ухвалу суду від 12.06.2024 року було залишено без виконання. 23 січня 2025 року ухвалою суду було поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 12 березня 2025 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що 20 листопада 2018 року він придбав через ріелторів у відповідача квартиру [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором та сплатив за неї 18000 доларів США, які віддав зразу позивачу у нотаріуса при підписанні договору. Ріелтори його запевняли про повний порядок з документами, а тому він їх побачив перший раз тільки вже під час оформлення договору у нотаріуса. Квартира була в нежилому стані, а тому він зробив там повністю ремонт та проживав до тих пір, поки прокуратура не повернула цю квартиру у власність ДМР за рішенням суду. Представник позивача також просила суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він дійсно придбав за нотаріально посвідченим договором квартиру [ADDRESS] для проживання. Коли прийшли будівельники та повідомили приблизну вартість ремонту, він зрозумів, що не зможе її сплатити, а тому вирішив її продати. Придбання ним цієї квартири, було здійснено на емоціях, оскільки він в ній колись народився, а коли побачив, що її продають, він вирішив її придбати. Позовні вимоги він визнає частково, в сумі 408 821,00 гривень, яка була зазначена в договорі купівлі продажу від 20.11.2018 року з покупцем позивачем [PERSON] . Позивач розраховувався в доларах, а з ріелторами розраховувався він особисто. Вислухавши пояснення позивач та відповідача, а також їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що позивач 20 листопада 2018 року придбав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. У 2021 році в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська розглядалась цивільна справа № 202/5154/21 за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради щодо витребування в нього вищезазначеної квартири. При розгляді даної справи, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1995 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , внесено в реєстрову книгу № 33п- 111. Згідно з договором купівлі-продажу від 31.01.1995, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білоус С., зареєстрований в реєстрі за № 7-925, [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] , продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.1995, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за №1-1106, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К., за реєстром № 1340, [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Зазначене підтверджується листом КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради №5419 від 14.05.2021 та матеріалами інвентаризаційної справи . Згідно з відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян Амур- Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції [PERSON] померла [INFO] , актовий запис про смерть № 661 від 07.04.2015. Після смерті [PERSON] право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, що підтверджується інформацією Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори № 2472/01-09 від 06.08.2021 про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого номер довідки 269619382 від 09.08.2021 року, 21.08.2018 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва по право власності, на житло, серія та номер: б/н, виданий 09.09.2003 Виконкомом міської ради народних депутатів. Відомості внесено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Андрєєвою Ганною Олегівною . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської Ради квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , згідно з розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 № РП-4856 . Згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/12-2195 від 19.05.2021 року, розпорядження від 20.08.2003 №РП-4856 не видавалося, а квартира [ADDRESS] передана у приватну власність [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 24.01.1995 №3/137-95. За архівними даними приватизаційних справ Департаменту та у книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпорядження № [NUMBER] від 20.08.2003 - відсутнє. Згідно листа КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 5419 від 14.05.2021 року, матеріали інвентаризаційної справи містять відомості, що станом на 31.12.2012, за адресою : [ADDRESS] наявні відомості про право власності за: гр. [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 05.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дерев`янко О.К., за реєстром №1340, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 427гі за реєстровим №341-147 . Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром № 700, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстром № 1138, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11). 13 липня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, яким відмовив у задоволенні позовних вимог (а.с.12-18). 20 вересня 2022 року Дніпровський апеляційний суд скасував рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2022 у даній справі та ухвалив нове, яким рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року скасував та позов керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - задовольнив. \~\~Визнав квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та передав цю квартиру у власність територіальної громади м. Дніпро у особі Дніпровської міської ради. \~Витребував квартиру [ADDRESS] від [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпро у особі Дніпровської міської ради (а.с.19-26). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2023 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року було залишено без змін ( а.с.27 36). При розгляді вказаної справи судами було встановлено, що позивач відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знав про його незаконні відчуження. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі договору, укладеного з [PERSON] та відповідно до п. 4 цього договору, відповідач [PERSON] під час його підписання отримав повний розрахунок та одержав від позивача грошові кошти в розмірі 408 821 грн. Позивач стверджував, що за придбану квартиру він фактично сплатив 18000 доларів США, а відповідач підтвердив, що розрахунок здійснювався в доларах. Відповідно до п. 5 договору купівлі продажу від 20.11.2018 року, відповідач підтвердив, що він є законним та повноправним власником спірної квартири. Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі - продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків. При цьому, ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Надаючи оцінку доводам представника відповідача про те, що [PERSON] не був залучений до участі справи № 202/5154/21, яка розглядалася Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, суд звертає увагу на те, що під час розгляду судом цієї справи він не довів, що взявши б участь у справі про витребування майна (№ 202/5154/21), яка розглядалася в Індустріальному суді м. Дніпропетровська, він міг би відвернути відібрання спірної квартири у покупця - [PERSON] . Суд також не можна залишити поза увагою і той факт, що відповідач [PERSON] під час розгляду справи пояснив, що він дійсно купував спірну квартиру на емоціях, в якій раніше проживав у дитинстві і яка належала його батькові [PERSON] . Вказана обставина переконує суд в тому, що купуючи квартиру у [PERSON] , відповідач [PERSON] , оглядаючи документи, на підставі яких квартира належала продавцю [PERSON] , повинен був зрозуміти, що квартира не може належати останньому на підставі приватизації згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської Ради за розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856, оскільки спірна квартира належала його батькові [PERSON] на підставі приватизації, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24.01.1995 року за розпорядженням (наказом) від 24.01.1995 року № 3/137-95 (а.с.114). В даному випадку, відповідач [PERSON] , як набувач спірної квартири від [PERSON] , не проявив розумну обачність, що є ознакою його недобросовісності. У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 08.07.1986), одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У Постанові ВП ВС від 15.09.2020 року по справі № 469/1044/17 (провадження №14-317цс19), звернуто увагу на те, що навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача. Вказане відповідає висновку ВСУ, викладеному у постанові від 16.12.2015 року, справа № 6-2510цс15, а також постановах ВП ВС від 07.11.2018 року справа № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 року справа № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 року справа № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3). При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних приписів ст. 22 і ч. 3 ст. 623 ЦК України. Так, за змістом ст. 22 ЦК України, визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У відповідності до ст. 623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Аналізуючи вказані норми Закону, суд приходить до висновку, що позивач, як покупець квартири, після її вилучення у нього за рішенням суду на користь третьої особи на підставах, що виникли до її продажу, має безумовне право вимагати від відповідача [PERSON] , як попереднього продавця, відшкодування завданих збитків. Разом з тим, визначаючи розмір таких збитків, суд враховує положення ст. 81 ЦПК України, згідно яких позивач повинен також обґрунтувати їх розмір. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. У Постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 640/14719/15-ц, суд виснував, що вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. З наданого позивачем Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Експро Оцінка» від 20.02.2024 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 1090000,00 гривень (а.с.37). Вказана оцінка була внесена до єдиної бази даних звітів про оцінку, про що свідчить довідка від 20.02.2024 року про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку (а.с.38-39), а тому суд вважає її належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, для підтвердження ринкової вартості втраченої позивачем квартири, в результаті її вилучення на користь третьої особи. При цьому суд враховує, що відповідач не надав будь якого висновку про іншу вартість спірної квартири, а рахунок про оплату призначеної судом за ухвалою суду від 12 червня 2024 року судової оціночно-будівельної експертизи, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України - не сплатив, в результаті чого 22 січня 2025 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду без виконання призначеної судом експертизи. Суд погоджується з доводам представника позивача про те, що оскільки останній втратив квартиру, в якій проживав з 2018 року та зробив в ній ремонт, то купити аналогічну квартиру за ті кошти, які зазначені в договорі купівлі-продажу в даний час він не зможе, а тому дійсною вартістю втраченої квартирі буде справедливим вважати суму 1090000,00 гривень, яка підтверджується висновком експерта та таке визначення буде відповідати ст. 22 ЦК України та правовим висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року по справі № 640/14719/15-ц. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року (справа № 6- 1376цс16) викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього. Одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право, відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Надаючи оцінку доводам представника відповідача про відсутність вини [PERSON] в тому, що квартира була витребувана у позивача, суд виходить з наступного. Так, згідно правовій позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/1573/18) - у разі відсудження товару в покупця відповідальність продавця, передбачена статтею 661 ЦК України, може наставати лише у випадку, якщо сам продавець був недобросовісним набувачем. Якщо ж продавець виявився добросовісним набувачем і не знав про обставини, які могли слугувати підставою для витребування майна в покупця, і, відповідно, не міг повідомити останнього про них, положення статті 661 ЦК України до спірних правовідносин не можуть застосовуватися. При розгляді справи № 202/5154/21, суди встановили, що продавець [PERSON] був обізнаний про незаконність набуття попередніми власниками права власності на спірну квартиру, а під час розгляду цієї справи, суд встановив, що він дійсно купував спірну квартиру на емоціях, в якій раніше проживав у дитинстві і яка належала його батькові [PERSON] , а тому купуючи цю квартиру у [PERSON] , відповідач [PERSON] повинен був розуміти, що ця квартира не може належати [PERSON] на підставі приватизації згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2003 року, виданого Виконкомом міської Ради за розпорядженням (наказом) від 20.08.2003 №РП-4856, оскільки спірна квартира належала його батькові [PERSON] на підставі приватизації, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24.01.1995 року за розпорядженням (наказом) від 24.01.1995 року № 3/137-95 (а.с.114). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вилучення у позивача, як покупця, придбаної квартири у відповідача, як продавця, порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, втручання в право власності добросовісного набувача не може бути правомірним, якщо не буде дотримано принципу пропорційності (балансу суспільних та приватних інтересів). Простіше кажучи, витребування майна в добросовісного набувача можливе лише з одночасним забезпеченням належної компенсації. Таким чином, враховуючи основоположні принципи цивільного та європейського законодавства добросовісний покупець, у якого вилучено майно, має право на отримання належної компенсації. Враховуючи фактично встановлені в судовому засіданні обставини справи та розглядаючи справу на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дотримуючись засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, як того вимагають приписи ст..ст. 12, 13 ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved