Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

У травні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Коллект Центр» із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансових послуг. В обґрунтування позову товариство вказувало, що 11 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 2110170390526 «Стандартний+». За умовами вказаного договору ТОВ «Служба миттєвого реагування» зобов`язалося надати позичальнику кредит на суму 3900,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Кредит надано на строк, зазначений у заяві - анкеті та графіку платежів, який є додатком цього договору та є невід`ємною його частиною. На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти у розмірі 3900,00 грн. на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача. Вказаний договір укладено в електронній формі, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення вказаного вище договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) грошових коштів на сайті позикодавця з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому позикодавцем було перераховано грошові кошти. 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 «Стандартний+» від 11.04.2021 року, укладеним з відповідачем. За цим договором факторингу до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги за зобов`язанням до [PERSON] у розмірі 30 654,00 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 26 754,00 грн. заборгованість за процентами. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр»було укладено Договірпро відступлення прав вимоги № 10-01/2023,відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 «Стандартний+» від 11.04.2021 року, укладеним з відповідачем. За договором про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за зобов`язанням до [PERSON] у розмірі 69 840,03 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 65 940,03 грн. заборгованість за процентами. Позивач посилався на те, що відповідач не виконав свого обов`язку та не повернув наданий йому кредит в строки, передбачені договором про надання фінансових послуг від 11.04.2021 року і, таким чином, має непогашену заборгованість перед позивачем за даним договором у загальному розмірі 69 840,03 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 49 200,00 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 45 300,06 грн. заборгованість за процентами, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та 16 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 23 червня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено сторін, третіх осіб, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в межах робочого часу суду. 01 липня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності. Відповідач вказав, що не визнає позов. На його думку, позивачем не доведено факт укладання з відповідачем договору, доказів надання відповідачу примірнику договору, не доведено факту видачі кредиту, нараховані позивачем суми є непропорційно великими, що суперечить законодавству України. Просив відмовити у задоволенні позову. 03 липня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів та 07 липня 2025 року відповідь на відзив відповідача. Ухвалою суду від 22 липня 2025 року витребувано від АТ «ПУМБ» письмові докази по справі. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення, учасники справи не подавали будь-які заяви, клопотання про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи з викликом учасників справи у судове засідання. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 11 квітня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 2110170390526 «Стандартний+», за умовами якого, ТОВ «Служба миттєвого кредитування» зобов`язалося надати позичальнику кредит у розмірі 3900,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Кредит надано на строк, зазначений у заяві - анкеті та графіку платежів, який є додатком цього договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту нараховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів (п. 1.3. договору). Розділом 1 умов договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 1,4% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,24 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 в). Відповідно до пунктів 1.4.1 і 1.4.2 договору, нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом. Умовами вказаного договору погоджено сторонами використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу які власноручний підпис (п. 1.6). Згідно п. 1.9 договору, граничний строк кредитування (строк дії договору) 1 рік. Договір про надання фінансових послуг було підписано позичальником [PERSON] електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора [NUMBER], що був надісланий на номер його мобільного телефону [NUMBER] . В установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним. До укладання договору відповідач познайомився з Паспортом споживчого кредиту та інформацією, що надається споживачу до укладання договору, про що свідчить його електронний підпис одноразовим ідентифікатором [NUMBER]. До матеріалів справи позивач додав інформацію щодо порядку, хронології дій відповідача щодо укладення електронного договору з визначенням часу та дати таких дій. Свої зобов`язання за договором про надання фінансових послуг ТОВ «Служба миттєвого кредитування» виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, який склав 3900,00 грн. шляхом переказу грошових коштів на картку № [NUMBER], що підтверджується листом ТОВ Фінансова компанія «Вей Фор Пей» (а.с. 69). Доказів зворотного відповідач суду не надав. Крім того, факт перерахування відповідачу грошових коштів в розмірі 3900,00 грн. підтверджується листом АТ «ПУМБ» від 11.08.2025 року, з якого суд вбачає, що на ім`я [PERSON] в банку була випущена банківська платіжна картка № [NUMBER] . В результаті аналізу операцій, здійснених по даній картці за 11.04.2021 року була виявлена операція по надходженню грошових коштів у сумі 3900,00 грн. через сервіс іншого банку. До листа банк додав виписку по рахунку за період з 11.04.2021 оку по 21.04.2021 року та звіт по транзакціях за цей же період на CD-диску. Відповідач зобов`язання за договором про надання фінансових послуг не виконав, заборгованість, у строк, обумовлений договором не погасив, проценти за користування кредитними коштами не сплатив. 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило право грошової вимоги до боржників, у тому числі за договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 від 11.04.2021 року, укладеним з відповідачем. Згідно Акту прийому-передачі реєстру боржників за договором Факторингу № 1-12 від 01.12.2021 року, ТОВ «Служба миттєвого кредитування» передав, а ТОВ «Вердикт Капітал» прийняв Реєстр боржників в кількості 31632 шт. Відповідно до витягу з додатку № 3 до договору факторингу № 1-12 від 01.12.2021 (реєстр боржників) ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 від 11.04.2021 року у розмірі 30 654,00 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 26 754,00 грн. заборгованість за процентами. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю - продаж) права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до боржників, у тому числі за договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 від 11.04.2021 року, укладеним з відповідачем. Згідно Акту прийому-передачі реєстру боржників за договором про відступлення прав вимоги від 10.01.2023 року, ТОВ «Вердикт Капітал» передав, а ТОВ «Коллект Центр» прийняв Реєстр боржників в кількості 207 307 шт. Відповідно до реєстру боржників за договором про відступлення (купівлю - продаж) права вимоги № 10-01/2023 ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором про надання фінансових послуг № 2110170390526 від 11.04.2021 року у розмірі 69 840,03 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 65 940,03 грн. заборгованість за процентами. Згідно наданого ТОВ «Коллект Центр» розрахунку заборгованості, станом на 10.01.2023 року відповідач [PERSON] має заборгованість у загальному розмірі 69 840,03 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 49 200,00 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 45 300,06 грн. заборгованість за процентами. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так у ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору, такий договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що був направлений йому у смс-повідомленні на його мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем договору про надання фінансових послуг № 2110170390526 «Стандартний+» від 11.04.2021 року із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. Зазначений договір є чинними та підлягає виконанню сторонами. Факт отримання грошових коштів відповідач не спростував. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Позивачем доведено перехід права вимоги за договором від 11.04.2021 року. Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вказаним договором перед новим кредитором ТОВ «Коллект Центр» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором за вищевказаним договором. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені договором, отримані в кредит кошти не повернув. Із розрахунку заборгованості суд вбачає, наявність заборгованості за кредитом (тілом) кредиту у розмірі 3900,00 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У рішенні Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Відповідно до п. 1.9 договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) - 1 рік. Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 11), останній нарахував відповідачу проценти за користування кредитом за період з 01.12.2021 року по 10.04.2022 року (строк дії кредитного договору відповідно до п. 1.9. договору) у розмірі 39 186,03 грн. З Реєстру боржників до договору факторингу від 10.01.2023 року, укладеному між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр», вбачається, що останнє набуло права грошової вимоги до відповідача у розмірі 69 840,03 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом та 65 940,03 грн. заборгованість за процентами. З цього суд вбачає, що ТОВ «Вердикт Капітал» здійснило додаткове нарахування процентів за користування кредитом до дати відступлення прав вимог ТОВ «Коллект Центр», тобто до 10.01.2023 року, у зв`язку з чим загальна заборгованість зросла до 69 840,03 грн. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що умовами договору факторингу № 1-12 від 01.12.2021 (п. 2.3), укладеному між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» передбачене право нового кредитора, яким було ТОВ «Вердикт Капітал», нараховувати проценти за договорами. Однак, таке нарахування процентів поза межами строку дії договору не було узгоджене з позичальником [PERSON] . Оскільки, після спливу строку кредитування відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України фінансова установа не мала права нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги про стягнення процентів, які нараховані після закінчення строків кредитування є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак таких вимог банк не заявляв. За неповернення вказаних сум після закінчення строку, на який були видані кредитні кошти, може наставити відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16. Позивачем не заявлялися позовні вимоги до відповідача щодо стягнення з нього 3% річних від прострочених сум та інфляційних втрат, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Надаючи правову оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності, суд враховує таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. (ч. 1 ст. 256 ЦК України) Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України) Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом України від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» ( Закон № 4434), який набрав чинності з 4 вересня 2025 року, виключено з ЦК України пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», яким було установлено зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦК України, на період дії воєнного стану. З урахуванням річного строку кредитного договору від 11.04.2021 року, перебіг строку позовної давності міг початись з 11.04.2022 року, проте був зупинений у зв`язку із введенням воєнного стану. Отже, на момент звернення до суду позивача 13.05.2025 року трирічний строк позовної давності не сплинув. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансових послуг у загальному розмірі 43 086,03 грн., з яких: 3900,00 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту) та 39 186,03 грн. заборгованість за процентами. При цьому позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 6114,03 грн. (45 300,06 - 39 186,03). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Судом позов задоволено у розмірі 43 086,03 грн., що складає 87,57% від заявленого 49 200,06 грн., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 2121,30 грн. (87,57% від 2422,40), відмовити у стягненні судового збору у розмірі 301,10 грн. (2422,40 - 2121,30). Щодо вимог позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн., суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024 року, укладений між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», копію заявки на надання юридичної допомоги № 697 від 01.03.2025 року на суму 16 000,00 грн., копію витягу з акту № 6 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 року. З Витягу з Акту № 6 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 року суд вбачає наступні надані адвокатським об`єднанням послуги: надання усної консультації з вивченням документів - 4000,00 грн. (2 години), складання позовної заяви - 12 000,00 грн. (4 години). Відповідач не подав клопотання про зменшення суми заявлених витрат. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Таким чином, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатом робіт. Водночас, суд враховує, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Справа розглядалася без виклику сторін у судове засідання, дана категорія справ є поширеною. Позовна заява не є унікальною, а носить «шаблонний» характер. Переважна більшість тексту позову містить перелік норм чинного законодавства, використання яких є типовим для даного виду спорів за участі кредитних установ. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатським об`єднанням робіт, а також того, що представник позивача участі у розгляді справи не приймав, слід дійти висновку про не співмірність розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн., який є очевидно завищеним. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвокатського об`єднання у даному випадку є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт. Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial