Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, з участю третьої особи про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке порушує право користування земельною ділянкою та скасування права власності. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON] проживає та зареєстрована в будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок перебуває у її власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.20108 року виданого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М. та отриманого на підставі нього витягу про реєстрацію права власності від 13.12.2004 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №1900, зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 12.01.2005 року, реєстраційний номер 9524361. До вказаного будинку, згідно технічного паспорту на будинок, відносяться також металеві ворота, позначені на поверховому плані під №1, хвіртка металева, позначена на поверховому плані під №2, огорожа металева, позначена в поверховому плані за №3, колодязь, бетонні кільця, позначені в поверховому плані під літ. «к», сарай, позначений на поверховому плані під літ. «Б». В 2002 році вказаний будинок був поділений між власниками та частині будинку сім`ї [PERSON] було виділено їхню частку та присвоєно окремий номер поштовий номер 7а. В подальшому вказане нерухоме майно було набуто [PERSON] на підставі договору купівлі продажу реєстраційний номер №71 від 23.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я. Вказані будинки мають спільне подвір`я та спільний вхід на їх територію. При цьому вхід до її помешкання згідно поверхового плану можливий лише через наявний вхід зі сторони будинку [ADDRESS] , де розташовані металеві ворота, які відносяться до будинку [ADDRESS] , оскільки лише з цього боку є вихід на землі загального користування вулицю Спокійну. Згодом позивач мала на меті приватизувати частину земельної ділянки біля будинку [ADDRESS] та дізналась, що більша частина земельної ділянки, яка була відведена для будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , згідно ухвали Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159. Після цього частина вказаної земельної ділянки площею 0,0263 га була продана [PERSON] згідно договору купівлі продажу від 23.01.2006 року, а саме нею набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0263 га яка розташована на території житлового будинку [ADDRESS] . Вважає рішення Львівської міської ради, а саме ухвалу від 25.03.2004 року №1159 незаконною, так як земельну ділянку, яка перебувала у користуванні позивачки було передано незаконно третій особі, і тим самим було порушено її право на володіння і користування земельною ділянкою. Просить задоволити позовні вимоги. Представником Львівської міської ради 22.02.2018 року на адресу суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради, передано у спільну власність земельну ділянку по [ADDRESS] , а не [ADDRESS] , до того ж площею 788 кв. м., а не 495. Відтак є очевидним, що йдеться про різні земельні ділянки, тому необґрунтованими є твердження позивача про порушення її прав, як і про належність їй права користування саме тією земельною ділянкою, що була передана у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі ухвали Львівської міської ради №1159 від 25.03.2004 року, адже у цих ділянок відсутні спеціальні ідентифікуючі ознаки. Крім цього, позивач не являється правонаступником будинкоуправління [ADDRESS] , при тому, що з долученого до матеріалів справи витягу з рішення №695 від 29.05.1953 року вбачається, що ділянка площею 495 кв.м. залишена в користування за будинкоуправлінням, а не за конкретними особами. Крім цього позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Відповідачем [PERSON] 21.03.2018 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що актом від 04.04.2003 року у присутності суміжних землекористувачів, в тому числі [PERSON] , відповідною комісією було проведено встановлення і узгодження меж земельної ділянки громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS] і опис положення їх на місцевості. Позивач підписала вказаний акт без жодних застережень. Позивачем не долучено жодних доказів для доведеності наявності у неї права власності або права користування саме земельною ділянкою по [ADDRESS] , площею 0,0788 га, яка була передана у спільну власність Мигалям оскаржуваною ухвалою. Будинок [ADDRESS] належать їй, [PERSON] на праві приватної власності та був придбаний за договором купівлі продажу №71 від 23.01.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2006 року. З приводу тверджень позивача, що металеві ворота, які знаходяться на її земельній ділянці є єдиним можливим входом до будинку [PERSON] , а сходова клітка є єдиним входом до її помешкання, то такі не відповідають дійсності. Також позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради №1159 від 25.03.2004 року. Просить відмовити у задоволенні позову. На адресу суду 03.04.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій йдеться про те, що подані відповідачем [PERSON] технічні паспорти підтверджують наведену позицію про те, що будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] не діляться по прямій лінії і кожному з них не може бути виділена окрема земельна ділянка. Ці обставини підтверджують, що у неї є право користування земельною ділянкою, яка на цей час протиправно передана у власність [PERSON] . Що стосується пропуск строку позовної давності, то з 2013 року вона перебувала в стані судового спору щодо оскарження ухвали Львівської міської ради. Таким чином, якщо і мав місце пропуск строку позовної давності по першій позовній вимозі щодо оскарження ухвали Львівської міської ради, то такий був пропущений з поважних причин і повинен бути поновлений судом. Від відповідача [PERSON] 14.05.2018 року на адресу суду надійшли заперечення в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити. Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Львівської міської ради просила відмовити у задоволенні позову. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1\~статті 118 ЗК України\~громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій»\~технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Частиною 9\~статті 118 ЗК України\~передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Частиною 1 статті 122\~ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини 1 статті 123\~ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Пунктом 5 частини 5статті 186\~ЗК України передбачено, що технічна документація із землеустрою погоджується і затверджується у такому порядку: технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування\~рішенням таких органів; в інших випадках\~власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні,\~землекористувачем. Відповідно до ч.ч. 8, 9, 10 статті 186\~ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами. Відповідно до пункту 15\~статті 123 ЗК України\~підставою відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише її невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2008 року спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дочка [PERSON] , а саме 2/3 (двох третіх) часток будинку [ADDRESS] , з відповідними надвірними господарськими будівлями та спорудами. Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19549594 від 16.07.2008 року. Згідно свідоцтва про право власності на будинок від 13.12.2004 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно володіють на праві спільної сумісної власності будинком [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке видано Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №9754936 від 06.02.2006 року, [PERSON] на праві приватної власності будинком [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками земельної ділянки площею 0,0788 га у [ADDRESS] . Згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 23.01.2006 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0263 га у межах згідно плану, що розташована на території житлового будинку [ADDRESS] та передана для обслуговування житлового будинку. Згідно архівного витягу виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №695 від 25.01.2011 року, залишено в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: за будинкоуправлінням нр. [ADDRESS] при будинках : нр. нр. 9- 495,0 кв.м. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.08.2016 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 будинку, а [PERSON] 2/3 частки по [ADDRESS] . Згідно акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 04.04.2003 року у присутності суміжних землекористувачів, в тому числі [PERSON] , відповідною комісією було проведено встановлення і узгодження меж земельної ділянки громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS] і опис положення їх на місцевості. Згідно висновку експерта №2470-Е від 10.10.2024 року за результатами проведення судово почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] , розташований у рядку «суміжні землекористувачі» після рукописного тексту « [PERSON] , КА547984 від 11.08.97 р.» на зворотній стороні Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки гр. [PERSON] , [PERSON] [PERSON] від 4 квітня 2003 року, м.Львів, вул. Спокійна, 7а «Схема суміжних землекористувань» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась 20.11.2013 року з позовом до Львівської міської ради та ухвалою Франківського районного суду м.Львова у справі №465/10961/13-ц позовну заяву [PERSON] до Львівської міської ради, за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради, залишено без розгляду. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 30.04.2013 року у справі №461/5152/13-ц позовну заяву [PERSON] до Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, повернуто позивачу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.07.2013 року ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 30.04.2013 року залишено без змін. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11.04.2013 року у справі №461/4125/13-а відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали. Допитай в судовому засіданні експерт [PERSON] , підтвердила, що підпис в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 04.04.2003 року у присутності суміжних землекористувачів, виконаний не [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року зазначено наступне: згідно з положеннями статті 55\~Закону №858-IV установлення\~меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198\~ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа\~акта погодження меж\~слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки\~правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у разі не підписання акта погодження меж земельних ділянок. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №205507 від 14.08.2005 року, [PERSON] на підставі договору дарування від 27.10.2004 року ВВО №307729 є власником земельної ділянки площею 0,0525 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №516352 від 16.11.2006 року, [PERSON] на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки серії ВСО №343837 від 23.01.2006 року є власником земельної ділянки площею 0,0263 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ухвали Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.03.2018 року, земельна ділянка (кадастровий номер 4610136900:06:007:0045) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0263 га належить на праві приватної власності [PERSON] . В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 зазначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачами способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143). Суд приходить до висновку, що ухвала Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , якою передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), та таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. При цьому, рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про затвердження та передачу земельної ділянки у власність за наслідками розгляду клопотання особи про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність також не є підставою виникнення права власності на земельну ділянку, оскільки відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 25.03.2004 року №1159 вичерпала свою дію виконанням. З урахуванням вищенаведеного суд вважає,що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке порушує право користування земельною ділянкою, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивачки, яке потребуватиме додаткових засобів захисту. В свою чергу вимога про скасування права власності є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке порушує право користування земельною ділянкою, тому також задоволенню не підлягає. Щодо клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Частинами 3, 4, 5\~ст. 267 Цивільного кодексу України\~визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Необхідно відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц. Таким чином, оскільки в задоволенні вимог позивача відмовлено, суд не вирішує питання про застосування позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог позивача, як наслідок, з відповідача на користь позивача судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed