Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги мотивує тим що, [INFO] в м. москва рф помер [PERSON] , [INFO] , який проживав в с. Іванівка Вознесенського району (до зміни адміністративно-теріторіального поділу України - с. Іллічівка Братського району) Миколаївської області. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) площею 8,85 в умовних кадастрових гектарах, в землях КСП "Зоря" с. Іллічівка Братського району Миколаївської області, в межах території Іллічівської сільської ради Братського району Миколаївської області, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №026840, виданого 07 жовтня 1996 року, Братською районною державною адміністрацією Миколаївської області на підставі розпорядження від 30 вересня 1996 року № 182-р. Позивач є спадкоємцем четвертої черги спадкування, так як проживала з померлим однією сім`єю не менше п`яти років до дня смерті спадкодавця. Позивач звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини після смерті [PERSON] , однак, їй роз`яснили, що її заяву немає можливості зареєструвати як заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , так як відсутнє свідоцтво про смерть останнього. Звернувшись до відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , позивач отримала відмову в зв`язку з тим, що реєстрація смерті останнього відбулась в рф, а на даний час Україна, як держава, яка зазнала нападу з боку рф, у грудні 2022 року вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах відповідно до Закону України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", у зв`язку з чим запити до країни-агресорки, якою є рф та її поплічниці республіки білорусь, не здійснюються. Інших спадкоємців, які б прийняли у спадщину після смерті [PERSON] , не має. Тому позивач вимушена звертатись до суду з позовною заявою про встановлення факту смерті, встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно, оскільки в позасудовому порядку вона не має можливості захистити свої майнові права. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву до суду заяву про розгляд справи без участі представника та позовні вимоги залишив на розсуд суду. Під час розгляду справи були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю та повідомили суд, що гр. [PERSON] , дійсно виїхав на початку 2000 років з с. Іллічівка (теперішня назва - Іванівка) на заробітки. Також повідомили, що гр. [PERSON] , після виїзду в рф невдовзі помер. Точної дати смерті ніхто не пам`ятає.. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив. [INFO] в м. москва рф помер [PERSON] , [INFO] , який проживав в с. Іванівка Вознесенського району(до зміни адміністративно-теріторіального поділу України - с. Іллічівка Братського району) Миколаївської області. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з: - права на земельну частку (пай) площею 8,85 в умовних кадастрових гектарах, в землях КСП "Зоря" с. Іллічівка Братського району Миколаївської області, в межах території Іллічівської сільської ради Братського району Миколаївської області, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №026840, виданого 07.10.1996 року, Братською районною державною адміністрацією Миколаївської області на підставі розпорядження від 30 вересня 1996 року № 182-р (а.с. 7-8). Довідкою Іванівською сільської ради Братського району Миколаївської області від 05.11.2020 року вих. № 355 підтверджено факт проживання однією родиною гр.. [PERSON] , [INFO] та гр. [PERSON] , [INFO] однією родиною (а.с. 9). Першою вимогою заявленою в позовній заяві є встановлення факту смерті. З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті та родинних відносин у позасудовому порядку на час розгляду справи є неможливим. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Позивач подала позовну заяву, а не заяву в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті та встановлення родинних відносин, виключно через те, що іншою вимогою у цій справі є спір про право (право на спадщину), тому всі ці вимоги розглядаються у позовному провадженні. Відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1064 від 22 серпня 2007 року. Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року (з наступними змінами), визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ч.ч. 4,7 глави 1 розділу ІІ вищевказаних Правил, у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; державна реєстрація повинна проводитись в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; з проханням про державну реєстрацію звернулась недієздатна особа або особа, яка немає необхідних для цього повноважень. Документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. На час дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, ст. 13 даної Конвенції було передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Крім того, документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних сторін доказовою силою офіційних документів. 23.12.2022 набрав чинності Закон України від 01.12.2022 №2783-ІХ«Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22.01.1993 та Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28.03.1997 та вихід України з Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997. Так, дія Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року зупинена з 27.12.2022 року. За таких обставин, позивачка не може отримати належні документи, які підтверджують смерті [PERSON] , [INFO] . Позивачка позбавлена можливості в інший, позасудовий порядок, вирішити питання щодо реєстрації компетентним органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] . Смерть особи є юридичним фактом, який має наслідки припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин, тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Встановлення факту смерті має для позивача юридичне значення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведених норм права, наданих суду документів, а також, враховуючи, що встановлення факту смерті, необхідно позивачу для проведення державної реєстрації факту смерті, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] на території рф у м. москва. Другою вимогою позивачки є встановлення факту проживання з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України судовим порядком можуть бути встановлені юридичні факти проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.315 ЦПК України - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (суд ураховує роз`яснення Верховного Суду «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»: "суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії свідоцтва про право на спадщину"). Виникнення особистих, майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами, які підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо), тому допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. При вирішенні питання про встановлення факту родинних відносин, суд виходить з фактичних, встановлених в судовому засіданні обставин. Суд враховує, що законодавчо питання врегульовано положеннями Цивільного кодексу України щодо сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для підтвердження такого факту. Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Суд, на підставі наданих суду письмових доказів, а також показів свідків вважає за можливе задовольнити вимогу щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Третьою вимогою позивача є право спадкування земельної (частки) пай. Згідно п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає встановленим, що [PERSON] , є спадкоємиця за законом четвертої черги, прийняла спадщину після померлого [PERSON] , однак не може оформити свої спадкові права у позасудовому порядку, що є підставою для визнання за позивачкою права у порядку спадкування на зазначене спадкове майно. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, які б прийняли спадщину не має. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог позивача. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved