Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернулася з позовом, в якому зазначила, що 15 травня 1987 року між нею і відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі РАГС Бабушкінського раи?виконкому м. Дніпропетровська, актовии? запис № 570. На початку 2022 року сімейні відносини з відповідачем були припинені, проживають окремо та не ведуть спільного побуту. Під час шлюбу 20 квітня 2000 року за спільні кошти ними була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджуються договором купівлі-продажу квартири АВК № 140514, посвідченим державним нотаріусом Першоі? дніпропетровськоі? державноі? нотаріальноі? контори Фаст Л.Д. Зазначена квартира має загальну площу 56,5 кв.м., житлову площу 40,6 кв.м., допоміжну площу 15,9 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат, коридору, ванноі?, кухні, кладовоі? та туалету. Подальше спільне користування квартирою є неможливим та суперечить їх інтересам. За цих підстав позивач просила визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, поділити зазначену квартиру, визначивши, що кожному зі співвласників належить по 1/2 частині цієї квартири, залишивши їй спірну квартиру та стягнути з неї на користь [PERSON] ?овича 1/2 частину вартості цієї квартири в розмірі 483 572,50 грн., припинивши право спільноі? сумісноі? власності подружжя на це майно. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. На позов представником відповідача [PERSON] був поданий відзив, в якому він позов не визнав, посилаючись на те, що кожен зі сторін користується у спірній квартирі окремою кімнатою. Ще одну кімнату, балкон, підсобні та інші приміщення сторони спільно використовують для зберігання своі?х речеи? та інших особистих потреб. На кухні та в холодильнику у кожного з них наявні своі? місця для зберігання посуду, столового інвентаря та продуктів харчування. Відповідач заперечує проти позовних вимоги колишньої дружини та стягнення на його користь грошової компенсації, так як він не має іншого житла та бажає користуватися належною йому на праві власності квартирою. Тому просив у задоволенні позову відмовити. Також відповідач в особі свого представника звернувся з зустрічним позовом, в якому просив у порядку поділу спільного сумісного маи?на подружжя визнати за ним, [PERSON] ?овичем, та [PERSON] право власності в рівних частках, а саме по 1/2 частині за кожним, на квартиру, розташована за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на належну і?и? 1/2 частину цієї квартири, одночасно визнавши це право за [PERSON] ?овичем; залишити спірну квартиру у приватніи? власності [PERSON] та стягнувши з нього на користь [PERSON] 483 572,50 грн. грошовоі? компенсаціі? вартості і?і? 1/2 частини квартири за рахунок коштів, внесених на депозитнии? рахунок. Судові витрати у справі покласти на позивача. Зустрічний позов обґрунтований тим, що відповідно до наявного у справі звіту про вартість об`єкта оцінки від 01.11.2024 року, складеного суб`єктом оціночноі? діяльності ТОВ «Оціночнии? центр «Сквеи?рум», оціночна (ринкова) вартість трикімнатноі? квартири загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., розташованоі? за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.11.2024 року становить 967 145,00 грн. Отже, вартість 1/2 частини цієї квартири становить 483 572,50 грн. (967145 х 1/2). 14.04.2025 року ним на депозитний рахунок внесена грошова сума в розмірі 483 572,50 грн., що відповідає вартості 1/2 частки спірноі? квартири. З 2022 року спільне життя між ним і позивачем припинено, вони проживають окремо, спільного господарства та спільного побуту не ведуть. Позивач не бажає проживати разом у спірній квартирі та намагається безпідставно позбавити його права власності на належне и?ому нерухоме маи?но. Враховуючи, що квартира розташована на п`ятому поверсі, є неподільною, виділення частки квартири в натурі неможливе, відповідач вважає, що зазначену квартиру необхідно залишити йому, стягнувши на користь позивача грошову компенсацію та припинивши право власності позивача на це майно. Ухвалою від 23 травня 2025 року зустрічний позов [PERSON] прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, з яким об`єднаний в одне провадження. На зустрічний позов відповідача представником позивача адвокатом Сахончик О.О. був поданий відзив, в якому заперечує проти залишення квартири відповідачу та стягнення на її користь грошової компенсації, оскільки саме вона ініціювала судовий процес та відповідач тривалий час не проживав у квартирі. В свою чергу, представником відповідача адвокатом Потаповим К.О. була надана відповідь на відзив, в якій він наполягає на задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача. Натомість позивачка, крім спірної квартири, має у приватній власності двокімнатну квартиру загальною площею 47,9 кв.м. з адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача адвокат Сахончик О.О. первісний позов [PERSON] підтримала, зустрічний позов не визнала, водночас не заперечувала проти присудження позивачці грошової компенсації в розмірі 483\~572,50 грн. у разі ухвалення судом рішення про визнання права власності на спірну квартиру в цілому за відповідачем. Представник відповідача адвокат Потапов К.О. в судовому засіданні первісний позов не визнав та підтримав зустрічний позов [PERSON] . Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, а первісний позов частковому задоволенню з наступних підстав: Судом установлено, що 15 травня 1987 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу 20 квітня 2000 року сторонами була придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першоі? дніпропетровськоі? державноі? нотаріальноі? контори Фаст Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-967, трикімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано Дніпропетровським бюро технічноі? інвентаризаціі? на праві приватноі? власності за [PERSON] ?овичем 17.05.2000 року за реєстровим № 1588-365 (запис в реєстровіи? книзі № 516 п). Відповідно до звіту про оцінку майна вартість вищевказаною квартири становить 967145 грн. Як зазначено в заявах сторін, у 2022 році вони припинили шлюбні відносини та спільного господарства не ведуть. Між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. При вирішенні спору суд виходить із того, що на час набуття відповідачем у власність спірної квартири правовідносини між сторонами регулювалися нормами Кодексу про шлюб і сім'ю України (далі - КпШС). Згідно з п. 1 розділу VII\~"Прикінцеві\~положення"\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Так, стаття 22\~КпШС визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено й у частині 1 статті 60 СК України. Таким чином законодавство встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. При цьому реєстрація прав на майно за одним із подружжя не спростовує презумпцію належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, діє поки вона не спростована одним із подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно зі статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічно згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до\~статті 71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу, застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-4 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина\~четверта\~статті\~263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 викладений висновок, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в\~статті 365 Цивільного кодексу України\~свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої\~статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі № 311/2586/18 щодо застосування статті 365 ЦК України зазначено, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. При цьому у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц та від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. В постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного суду вважала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`ю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільного нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає доведеним, що спірна квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] , була набута відповідачем під час шлюбу з позивачкою. Отже зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що визнається обома сторонами. Відповідно позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірної квартири. Після припинення шлюбних відносин сторони не досягли згоди щодо поділу спільної квартири. При цьому кожен зі сторін бажає залишити собі таке майно на праві власності, заперечуючи проти спільного володіння та користування, що і стало приводом звернення до суду як позивача, так і відповідача (з зустрічним позовом). Тобто залишення квартири в спільній власності сторін із визначенням їх часток у цьому майні не вирішить наявний між ними спір. Суд ураховує, що спірна квартира хоча й є трикімнатною, проте за своїми технічними характеристиками є неподільною, тобто частки сторін не можуть бути виділені їм у натурі. Суд приймає до уваги, що відповідач іншого житла на праві власності не має та набуття ним у приватну власність іншого житла за суму вартості 1/2 частини спірної квартири, яка становить 483\~572,50 грн, з огляду на ринкові ціни на нерухоме майно в м. Дніпрі є сумнівним, тобто задоволення первісного позову може істотно порушити права відповідача. В свою чергу, згідно з наявною в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач володіє на праві особистої приватної власності іншим житлом квартирою [ADDRESS] , загальною площею 47,09 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., яка належить їй на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 17.02.2021 та 29.01.2022. Представник позивача в судовому засіданні 19.08.2025 не заперечувала проти присудження позивачу грошової компенсації в розмірі 483\~572,50 грн у разі задоволення зустрічного позову та залишення відповідачу спірної квартири в порядку поділу майна подружжя. Отже, припинення частки позивача в спільному майні з виплатою їй грошової компенсації замість її частки у спільному майні не завдасть їй істотної шкоди, так як вона не буде позбавлена житла на відміну від відповідача, який іншого житла не має. Таким чином, суд вважає, що залишення спірної квартири в порядку поділу майна подружжя відповідачу зі стягненням з нього на користь позивача внесених на депозитний рахунок грошових коштів у сумі 483\~572,50 грн є виправданим та не порушуватиме вимоги статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та усталену прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема викладену у рішеннях від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», так як таке втручання у право власності позивача здійснюється на підставі закону з метою врегулювання спору між колишнім подружжям та з урахуванням права власності іншого співвласника, який не має іншого житла, а також із дотриманням вимог співмірності та пропорційності з огляду на те, що позивач має на праві особистої приватної власності інше житло та внаслідок припинення її частки у спільному майні подружжя не буде позбавлена єдиного житла. Відтак при задоволенні зустрічного позову буде дотримано справедливий баланс між інтересами обох сторін. Ураховуючи вищенаведене, зустрічний позов [PERSON] необхідно задовольнити, а первісний позов [PERSON] задовольнити частково та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у приватній власності [PERSON] квартиру [ADDRESS] , право власності на яку за ним вже зареєстровано в установленому порядку, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини цієї квартири в розмірі 483 572 грн 50 коп., яка була внесена [PERSON] на депозитний рахунок згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 1.116262607.1 від 10.04.2025, що підтверджено листом Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області від 08.08.2025 № 3685/25. При розподілі\~судових витрат\~суд виходить\~із того,\~що згідно\~з п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому\~згідно з\~ частиною\~3\~статті 4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» \~при поданні\~до суду\~процесуальних документів,\~передбачених частиною\~другою цієї\~статті,\~в електронній\~формі -\~застосовується коефіцієнт\~0,8\~для пониження\~відповідного розміру\~ставки судового\~збору. Отже, виходячи з ціни первісного та зустрічного позову, які були подані в електронній формі, розмір судового збору за подання кожного з них складає 3868,58 грн. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4835,73 грн. та за подання заяви про забезпечення позову 605,60 грн. У свою чергу, відповідачем у зв`язку з поданням зустрічного позову був сплачений судовий збір у розмірі 3868,58 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Частиною 10 статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи, що первісний позов задоволено частково, а зустрічний позов задоволено повністю, то з позивача на користь відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 3868,58 грн, а з відповідача на користь позивача 1934,29 грн. Воднораз оскільки на позивача покладено більшу суму судових витрат, суд приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю судових витрат у розмірі 1934,29 грн (3868,58 1934,29), звільнивши відповідача від обов`язку сплачувати позивачу іншу частину витрат. Також позивачу слід повернути з державного бюджету надміру сплачену суму судового збору в розмірі 967 грн. 15 коп. Натомість у зв`язку з задоволенням зустрічного позову, внаслідок чого позивачу відмовлено в задоволенні її позову в частині визнання за нею права власності, витрати за подання заяви про забезпечення позову відшкодуванню позивачу не підлягають. Крім того,\~ухвалою суду від 15 листопада 2024 року за заявою позивача були застосовані заходи забезпечення її позову, а саме накладено арешт на 1/2 частину спірної квартири та заборонено відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо відчуження цього майна. Згідно з частиною 1 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до\~частини 7-10\~статті 158\~ЦПК України\~у разі\~ухвалення судом\~рішення про\~задоволення позову\~заходи забезпечення\~позову продовжують\~діяти протягом\~дев`яноста днів\~з дня\~набрання вказаним\~рішенням законної\~сили або\~можуть бути\~скасовані за\~вмотивованим клопотанням\~учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Приймаючи до уваги, що позивачу відмовлено в задоволенні її позову в частині визнання за нею права власності, заходи забезпечення її позову після набрання рішенням суду законної сили слід скасувати. Також оскільки позивачу відмовлено в задоволенні її позову в частині стягнення з неї на користь відповідача вартості 1/2 частини спірної квартири, то після набрання рішенням суду законної сили позивачу слід повернути внесені нею на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області грошові кошти в загальній сумі 483\~572,50 грн. (383\~572,50 грн. + 100\~000 грн.)

Outcome: partial