Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

В липні 2022 р [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому просила суд стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасно сплачені аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 127844,83 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 08.09.2014 р., який за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2020 р. розірвано. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . За судовим наказом №761/5428/20, який видано 22.08.2020 р., з відповідача стягуються аліменти у розмірі частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття - до [INFO] . Судовий наказ було пред`явлено до примусового виконання. Відповідач не виконує свої зобов`язання щодо належної та своєчасної сплати аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, станом на 20.05.2022 р. заборгованість за аліментами становить 127844,83 грн. За розрахунками позивача розмір пені становить 460477,70 грн, але оскільки неустойка (пеня) не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, просить стягнути з відповідача 127844 гривень 83 копійок. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматичний розподіл справи. 16.04.2025 р. справу передано до судді Осаулова А.А. Ухвалою судді від 17.04.2025 р. відкрито провадження у справі, призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову, зазначають, що відповідачу не було відомо про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів. Між сторонами було досягнуто домовленість про добровільну сплату аліментів шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. З початку повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України [PERSON] добровільно вступив до лав Збройних Сил України та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Про наявність виконавчого провадження про стягнення аліментів [PERSON] дізнався 24.06.2022 року, у зв`язку з чим особисто прибув до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ(м. Київ) та ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. Після цього [PERSON] почав здійснювати погашення боргу по аліментам. Звертають увагу, що з часу набрання рішенням суду від 09.04.2020 року у справі №761/5428/20 законної сили про стягнення з відповідача аліментів, позивачка не вчиняла жодних заходів з виконання рішення суду про стягнення аліментів, не повідомляла про способи перерахування коштів, її номер банківського рахунку, або інші можливі способи перерахування аліментних платежів. Вважають, що вина відповідача відсутня. Подали письмові пояснення. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . За судовим наказом №761/5428/20 від 09.04.2020 р. з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] у розмірі частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття - до [INFO] [PERSON] отримала судовий наказ 22.09.2020 р. Судом було витребувано матеріали виконавчого провадження №64885293 з примусового виконання судового наказу №761/5428/20, з якого вбачається, що заява про відкриття виконавчого провадження до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла 18.03.2021 р., виконавче провадження було відкрито 19.03.2021 р. Разом з позовною заявою надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №64885293, за яким станом на 20.05.2022 р. заборгованість зі сплати аліментів складає 127844,83 грн. Як вбачається з розрахунку неустойки (пені) за несвоєчасно сплачені аліменти, який виготовлений позивачем, за період з 18.02.2020 р. по 30.04.2022 р. позивач нарахувала 460477 гривень 70 копійок, За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасно сплачені аліменти на утримання неповнолітньої дитини за період з 18.02.2020 р. по 30.04.2022 р. у розмірі 127844 гривень 83 копійок, що фактично відповідає розміру заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період станом на час подачі позову в межах виконавчого провадження за розрахунками позивача. Так, за змістом ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.12.2020 р. у справі № 661/905/19. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 316/639/18 зазначено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Відповідач заперечує вину у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, зазначає що не був обізнаний з наявністю заборгованості зі сплати аліментів та дізнався про її наявність лише 24.06.2022 р. Як свідчать наявні матеріли справи, відомості про те, що [PERSON] було відомо про існування судового наказу від 09.04.2020 р. до червня 2022 року, відсутні. Матеріали виконавчого провадження не містять даних про направлення боржнику [PERSON] як постанови про відкриття виконавчого провадження 19.03.2021 р, так і будь-яких інших постанов, винесених в рамках виконавчого провадження №64885293, а також доказів вручення йому процесуальних документів в межах зазначеного виконавчого провадження (журналу реєстрації вихідної/вхідної кореспонденції, реєстрів на відправлення кореспонденції, квитанцій на відправку рекомендованої кореспонденції, зворотного повідомлення з розпискою про отримання адресатом до суду сторонами чи органом примусового виконання суду не надано). Судом також враховано, що станом на час розгляду справи існуюча на час подачі позову заборгованість за аліментами була погашена відповідачем, а станом на даний час існує лише незначна сума заборгованості за 2025 рік. Крім цього, судом також враховано відсутність майнових претензій до відповідача щодо сплати аліментів з моменту набрання судовим наказом законної сили (09.04.2020 р.) до відкриття виконавчого провадження (18.03.2021 р.) Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові віл 29.01.2025 р. у справі №707/3423/23. Відтак, доказів того, що відповідач був обізнаним про винесення судового наказу та пред`явлення позивачем судового наказу №761/5428/20 з метою примусового виконання матеріали справи не містять, що свідчить про те, що відповідач був позбавленим можливості добровільно виконати покладені на нього обов`язки щодо сплати аліментів. Позивач згідно позовної заяви нараховує заборгованість зі сплати аліментів з 18.02.2020. по 30.04.2022 р., тобто фактично до моменту ознайомлення відповідача зі змістом судового наказу та матеріалами виконавчого провадження (доказів протилежного матеріали справи не містять). З огляду на викладене, судом не встановлені обставини свідомого ухилення відповідача від виконання свого обов`язку в частині сплати аліментів за період з 18.02.2020 р. по 30.04.2022 р. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що підстави для стягнення з [PERSON] неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 18.02.2020 р. по 30.04.2022 р. відсутні. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed