Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Представник позивача, Кафтасьєва Г.В., звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири, набутої у шлюбі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач перебував з відповідачем у шлюбних відносинах з 2015 року. За час шлюбу, у 2016 році, на ім`я відповідача, на підставі договору купівлі-продажу, сторони придбали у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2023 року шлюбні відносини припинились та шлюб було розірвано. Нормами Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки ніяких договорів щодо вказаного майна між сторонами укладено не було, майно належить у рівних частках кожному, тобто по 1/2 частці. Наразі відповідач вказує позивачу, що він не має права на вказану квартиру, має намір визнати його таким, що втратив право користування квартирою, у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна відповідач відмовляється. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом,\~ в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири. Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлялася належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подала до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подала до суду відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.12.2015\~ сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00049635809 від 21.02.2025. За час шлюбу, а саме, 22.07.2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . У якості покупця у договорі зазначено [PERSON] . Також, п. 6.3 Договору визначено, що придбання квартири вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, яка зберігається у нотаріальній справі. Зазначені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №421083501 від 03.04.2025. 07.12.2023 на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №216/7927/23 шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Аналізуючи норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування, суд приходить до таких висновків. Згідно із постановою Пленуму ВС України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч. 1 ст. 72 СК України) Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, в контексті наведених норм законодавства, яке регулює вказані правовідносини, а також враховуючи відсутність будь-яких домовленостей між подружжям, щодо розміру часток спірного домоволодіння, суд вважає вимоги позивача в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, оскільки, спірне нерухоме майно (квартира за адресою: [ADDRESS] ) придбано подружжям під час перебування у шлюбі, є їхньою спільною сумісною власністю і кожна зі сторін має рівні права на це майно, тому позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved