Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тими обставинами, що 21.03.1999 року Позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] . Даний шлюб за позовною заявою [PERSON] було розірвано (справа №676/2322/22), рішення набрало законної сили. В шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS] . Просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру, щорозташована за адресою [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в режимі відеоконференції підтримав позов, просить суд задоволити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов визнали. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що у період з 21 березня 1999 року по 23 червня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Кам`янець - Подільського міськрайонного суду від 23 червня 2022 року , справа № 676/2322/22. За час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою [ADDRESS] . Право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2003 року (а.с.8-9). Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 13 грудня 2003 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М. зареєстровано в реєстрі за №7267, продавець передав у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ( а.с.8). Продаж квартири вчинено за 15336,00 грн (п.3 договору). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2536656 від 12.01.2004 року, реєстраційний номер 2990303, вбачається, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №44678166 від 23.10.2021 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №7267 від 13.12.20003 зареєстровано за [PERSON] ( а.с.32). Квартира має загальну площу 37,9 кв.м., складається з однієї кімнати житловою площею 17.6 кв.м., кухні площею 8,7 кв.м., санвузла площею 3,3 кв.м., коридору площею 5,2 кв.м., комірчини площею 1,4 кв.м., лоджі площею 17,7 кв.м. Згідно висновку про вартість майна, який складений ПП «Ізяслав-експер» оціночної діяльності [PERSON] , станом на 24 березня 2025 року ринкова вартість спірної квартири становить 1\~286\~597,00 грн. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, на яку є посилання в касаційній скарзі. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Враховуючи, що позивачка звернулась до суду з позовом про визнання права на частку у праві власності на спірну квартиру, визнання позову відповідачем , та визнання відповідачем тієї обставини, що спірна квартира відноситься до спільного майна подружжя , з врахуванням вимог ст. 57, 60, 70, 71 СК України суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Також при задоволенні позову суд враховує, що однокімнатна квартира є неподільним майном в розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті , суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 50% судового збору, сплаченого позивачем за розгляд справи судом. Інші 50 % судового збору слід повернути позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved