Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

У травні 2025 року представник позивача звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що кімната [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі ДМР. За вказаною адресою зареєстровані: відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-5» № 439 від 14.04.2025 року. Відповідно до комісійного актів обстеження КП «Жилсервіс-5» ДМР від 27.05.2024 року, 05.09.2024 року та 19.02.2025 року за вищевказаною адресою зі слів сусідів відповідач не проживає більше трьох років, розлучилася зі [PERSON] , вийшла заміж за іншого чоловіка та поїхала до нього, покинувши [PERSON] разом із донькою. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 30.05.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. 09.07.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів відсутності проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача Семчук Н.В. письмово просила судове засідання провести за її відсутності на підставі наявних матеріалів, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї до суду не надходило. Треті особи у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили, відзив не подали, будь-яких заяв від них до суду не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду вказаної цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що кімната [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі ДМР, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15, 16). Матеріалами справи підтверджено, що за вказаною адресою зареєстровані: відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-5» № 439 від 14.04.2025 року (а.с. 7). Відповідно до актів обстеження КП «Жилсервіс-5» ДМР від 27.05.2024 року, 05.09.2024 року, 19.02.2025 року, 01.05.2025 року та 19.06.2025 року за вищевказаною адресою, зі слів сусідів, відповідач не проживає більше трьох років, вдруге вийшла заміж і переїхала до нового чоловіка (а.с. 52, 53). До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Частиною 1 ст.\~71\~ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18). Положеннями ст. 128 ЖК України передбачено порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач більше 3 років за вказаною адресою не проживає. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до зазначеного житлового приміщення. Відповідач [PERSON] не є власником чи співвласником зазначеного майна, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірним майном судом не встановлено. З урахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, положеннями ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання, з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ № 207 від 02.03.2016 року), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також те, що відповідач більше 3 років без поважних причин не проживає за вказаною адресою, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому судовий збір у розмірі 3\~028 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved