Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ. На розгляд Сихівського районного суду м. Львова надійшла позовна заява [PERSON] (надалі Позивач) до [INFO] (надалі Відповідач) про стягнення моральної шкоди. Ухвалою від 29.07.2025 суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у цивільній справі №464/5094/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. АРГУМЕНТИ СТОРІН. Аргументи позивача. Позов обґрунтовано тим, що позивач звертався до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу за допомогою засобів поштового зв`язку, однак листом від 09.09.2024 його було повідомлено про необхідність прибути особисто для написання відповідної заяви. Позивач оскаржив бездіяльність відповідача у порядку адміністративного судочинства. Рішенням адміністративного суду від 31.03.2025 у справі №380/22269/24 бездіяльність відповідача було визнано протиправною та зобов`язано останнього розглянути заяву позивача. Як стверджує позивач, тривалою протиправною бездіяльністю відповідача (понад 8 місяців) йому було завдано моральної шкоди розмір якої він оцінює у 100000,00 грн., адже він не міг вільно пересуватись через ймовірність бути мобілізованим та повноцінно працювати, через що постраждала його сім`я (дружина та троє дітей), яку він не міг належним чином фінансово забезпечувати. Крім того, захист у судовому порядку своїх прав викликав у позивача психічне перенапруження, розчарування в діяльності державних органів та зумовив звернення до лікаря-психіатра за допомогою. Аргументи відповідача. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив зводиться до того, що відповідач заперечує факт наявності у його бездіяльності ознак протиправності. На його переконання, дата подання позивачем заяви про надання відстрочки (18.07.2024) у сукупності з фактами спливу строку чергового продовження воєнного стану (до 12.08.2024), невідповідності поданої заяви вимогам постанови КМУ №560 від 15.05.2024 та необхідності тривалого усунення її недоліків свідчать про те, що відповідна заява могла б бути розглянута (при засіданні комісії один раз на тиждень) не раніше 15.08.2024, тобто вже для нового періоду мобілізації. Крім того, відповідач зазначає, що хоча позивач і посилається на тривалий процес судового захисту своїх прав, із новою заявою про відстрочку він звернувся до ТЦК лише 05.06.2025. Впродовж попередніх 10 місяців позивач не заявляв наміру отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що, вочевидь, вказує на те, що він не відчував моральних та фізичних страждань, про які він стверджує у позовній заяві. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Судом встановлено, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей. Вказане підтверджується Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] . 18.07.2024 позивач звернувся за допомогою засобів поштового зв`язку до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як військовозобов`язаному, який має на утриманні троє і більше дітей, крім тих які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. У відповідь, відповідач листом №1159/9/10074 від 09.09.2024 повідомив про те, що позивачу необхідно особисто звернутися до територіального центру комплектування з відповідним пакетом документів для того, щоб комісія змогла розглянути питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви про надання відстрочки від призову на військову службу, позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 у справі №380/22269/24, яке набрало законної сили 01.05.2025, позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача від 18.07.2024 про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача від 18.07.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з врахуванням висновків викладених в мотивувальній частині рішення. При ухваленні вказаного рішення, судом було встановлено такі обставини: - відповідачем не розглянуто скеровану позивачем заяву про надання відстрочки від призову. Надсилаючи відповідну заяву засобами поштового зв`язку за своїм особистим підписом, позивачем дотримано процедуру особистого подання (направлення) документів, що підтверджують, на його думку, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації; - відповідач, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки, після отримання від позивача відповідної заяви та документів на підтвердження права на відстрочку, повинен був прийняти рішення за наслідком розгляду цієї заяви про надання відстрочки або мотивовану відмову в такому. При цьому у цих правовідносинах він не міг утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції. Разом з цим, відповідач у відповідь на заяву позивача направив останньому лист інформативного характеру; - бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви від 18.07.2024 про надання позивачу відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є протиправною. Вказані обставини є преюдиційними під час розгляду даної справи в силу приписів частини 4 статті 82 ЦПК України. 15.05.2025 відповідач надіслав позивачу повідомлення №11719 про те, що останньому відмовлено у наданні відстрочки та що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на загальних підставах. Підставою для відмови стали відсутність завіреної копії військово-облікового документа, необхідність подання якої передбачена абзацом 2 пункту 58 постанови КМУ №560 від 15.05.2024, а також ненадання інформації з Єдиного реєстру боржників про відсутність в реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення «стягнення аліментів» з датою формування такої інформації не пізніше, ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки, як того вимагає пункт 3 частини 1 Додатку 5 до постанови КМУ №560 від 15.05.2024. ОЦІНКА СУДУ. Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із частинами 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У пункті Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою. Судом встановлено, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у нерозгляді заяви позивача від 18.07.2024 про надання позивачу відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказана обставина підтверджується рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 у справі №380/22269/24, яке набрало законної сили 01.05.2025. Відтак, заперечення відповідача у цій частині є безпідставними. Ігнорування законного звернення позивача та неприйняття при цьому жодного рішення за результатами його розгляду, в умовах, коли відповідач не мав права утриматись від прийняття рішення, яке входить до його виключної компетенції, свідчить про незаконну бездіяльність останнього, яка прямо впливає на позивача, який має право законного очікування того, що його звернення буде розглянуто у встановленому чинним законодавством порядку. В умовах правового режиму воєнного стану відсутність того чи іншого мотивованого рішення уповноваженого державою органу, прийнятого за результатами розгляду заяви про надання відстрочки, є критичним та створює для суб`єкта звернення ситуацію правової невизначеності: з одного боку, особа, яка має законне право на отримання відстрочки з підстав необхідності утримання трьох і більше дітей віком до 18 років, може так і не реалізувати його через можливість бути мобілізованим, що у результаті позначиться на лише на такій особі, але й на інших особах, що перебувають на її утриманні, а з іншого відповідна особа позбавляється можливості оскаржити відмову органу державної влади у встановленому законом порядку, адже таке право може бути реалізованим лише при умові отримання оскаржуваного рішення. Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку про те, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача було завдано моральної шкоди позивачу. Абзацом 2 частини 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як стверджує позивач, тривалою протиправною бездіяльністю відповідача (понад 8 місяців) йому було завдано моральної шкоди, адже він не міг вільно пересуватись через ймовірність бути мобілізованим та повноцінно працювати, через що постраждала його сім`я (дружина та троє дітей), яку він не міг належним чином фінансово забезпечувати. Крім того, захист у судовому порядку своїх прав викликав у позивача психічне перенапруження, розчарування в діяльності державних органів та зумовив звернення до лікаря-психіатра за допомогою. Зважаючи на це, позивач переконаний, що має право на стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. Відповідач не надав детальних заперечень з приводу відшкодування моральної шкоди, обмежившись загальним проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Надаючи оцінку доводам сторін, суд зазначає, що в результаті безпідставного ігнорування заяви позивача про надання відстрочки відповідачем було завдано моральної шкоди позивачу. Відповідна шкода виразилась у негативних емоціях та стресі, який він пережив у процесі безрезультатного очікування відповіді від відповідача. Крім того, йому довелося прикласти додаткових зусиль задля захисту своїх прав шляхом звернення до суду із позовом. Разом з тим, суд вважає, що обрахований позивачем розмір моральної шкоди є занадто завищеним, таким, що не відповідає ступеню перенесених страждань. Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції № 35-13/797 від 13.05.2004) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи №752/17832/14-ц (постанова від 15.12.2020), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, завданих відповідачем, їх тривалості, наслідків та інших негативних впливів, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності, справедливості та співмірності. При формулюванні таких висновків суд враховує, що у матеріалах справи наявний консультативний висновок лікаря-психіатра, згідно із яким позивач з 2024 року страждає нападами тривоги, страху, соціофобією, мав судову справу з ТЦК, що спричинило стрес і симптоматика посилилась (є відчуття важкості в грудях, стискає, важко дихати), на фоні дратівливості зривається на дітей, зменшилась працездатність, став розсіяним, відволікається на роботі, набрав зайву вагу. Разом з цим, вирішуючи спір між сторонами, суд не може повністю врахувати вказаний консультативний висновок. Так, з одного боку, у ньому дійсно міститься згадка про те, що позивач страждає нападами тривоги у зв`язку із судовою справою із відповідачем. Разом з цим, з другого боку, вказана обставина не є єдиною причиною, що викликала у нього складний психічний стан, а є лише обставиною, що посилила уже існуючу проблему із психікою. У період введення воєнного стану та активного ведення бойових дій, постійних повітряних тривог і загроз ракетного обстрілу психічний стан кожної людини, що проживає у межах України, не може не зазнавати негативного впливу і очевидно, що перебуває під постійним тиском цих зовнішніх обставин. Позивач при цьому не є виключенням. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як уже зазначалося вище, абзацом 2 частини 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Указом Президента України №64 від 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та залишається чинним станом на дату ухвалення рішення у цій справі. Згідно із пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затв. постановою КМУ №154 від 23.02.2022, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства (пункт 8 вказаного вище Положення). Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову\~службу за\~призовом під\~час мобілізації,\~на особливий\~період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку) (пункт 9 вказаного вище Положення). Таким чином, в умовах правового режиму воєнного стану територіальні центри комплектування та соціальної підтримки виконують важливу функцію із забезпечення призову громадян на військову службу задля відбиття військової агресії російської федерації проти нашої суверенної держави. За таких умов стягнення із відповідача значної суми моральної шкоди може негативно відобразитися на нормальному функціонуванні територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що в врешті-решт може позначатися на обороноздатності України. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. СУДОВИЙ ЗБІР. У відповідності до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір за подання позову підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у розмірі 12,11 грн.

Outcome: partial