Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 13.10.2006 по 08.05.2024, від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишилася проживати з ним та перебувають на його утриманні. Відповідач ніякої участі у їх утриманні та піклуванні не здійснює. На даний час діти бажають проживати з ним за адресою: [ADDRESS] . Він не забороняє дітям спілкуватися з матір`ю та не чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з дітьми. Вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та визначити їх в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] , після чого продовжувати стягувати аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягненя нею повноліття, тобто до [INFO] . Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.03.2025 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 19.06.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Глазун Т.О. у заяві від 18.09.2025 підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без їх участі, зазначивши, що діти проживають з позивачем та знаходяться на повному його утриманні. Мати проживає окремо, участі у їх вихованні та утриманні не приймає. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явилася, у заяві від 16.09.2025 просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала. Представник третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області надіслав до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі за наявними доказами та з врахуванням права дітей вільно обирати собі місце проживання. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Частина 1 ст.16 ЦК України гарантує кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті наведено спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України (СК України) - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2, 5 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 151 СК визначено права батьків щодо виховання дитини. Стаття 154 СК України закріплює перелік прав батьків по захисту дитини, а саме: батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Згідно зі ч. 1, 2, 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає разом зі своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 30.01.2025, 05.02.2025 та довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради чернігівської області від 05.02.2025 (а.с.10-11, 13). Відповідно до довідки Данинського старостинського округу Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області №6-125 від 06.08.2024 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Мати неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] проживає окремо від дітей та досліджені судом докази свідчать про те, що позивач самостійно виховує неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом ст.6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. За змістом ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ч.1 та 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Приписами ст.60 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області №01.1-21/239 від 15.05.2025 встановлено, що відповідно до ст.19, 160 СК України виконавчий комітет Ніжинської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яким виповнилося 14 років та батьки яких проживають окремо, самостійно приймають рішення щодо місця свого проживання (а.с.57-58). З матеріалів справи вбачається, що діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з батьком [PERSON] за їхньою згодою, як це передбачено ч.1 ст.160 СК України. Такий факт не оспорювався жодним з учасників справи, спірні питання між батьками також не виникають. Відповідач погодилася на те, що діти будуть проживати та перебувати на утриманні батька. Між тим, позивач просив суд встановити місце проживання дітей поряд з ним. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України закріплено: юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини державними органами (зокрема судом) лише в разі наявності спору між батьками. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом (постанова ВС від 15.10.2020 у справі № 922/1174/20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Позивач посилається на наявність спору щодо місця проживання дітей разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Суд встановив, що діти проживають разом з батьком, який піклується про них, забезпечує їх всіма необхідними умовами для виховання, розвитку і навчання. У даному випадку спір щодо місця проживання дітей ініційований батьком дітей з яким вони фактично проживають і від якого мати дітей не вимагає змінити їх місце проживання. Відповідач подала заяву до суду, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позову, що свідчить про те, що діти залишилася проживати разом із батьком за її згоди. Той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір і вказані обставини підлягають перевірці судом. Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами не існує спору, діти після розірвання шлюбі між батьками залишилися проживати із батьком й після досягнення чотирнадцяти років залишилися проживати з ним за власною волею без примусу. Нормами ст. ст.141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Більше того між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання дитини, адже відповідачка не має заперечень щодо проживання сина із батьком. Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовув цій частині. Слід зазначити, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Крім того, визнання позову суперечить вимогам закону, зокрема, приписам ст.29 ЦК України, ст.ст. 160, 161 СК України, згідно з якими питання визначення місця проживання з одним із батьків може вирішуватись щодо дитини, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітньої дитини), та відповідати інтересам неповнолітнього, який сам має визначати своє місце проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2023 у справі №592/7624/22. Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.41 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні. Разом із тим на момент подання до суду позову про стягнення аліментів, [PERSON] виповнилося 17 років, а на час ухвалення рішення - 18 років. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми (п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Таким чином, сам по собі факт досягнення дитиною повноліття до ухвалення судом судового рішення по суті спору не може свідчити про те, що між сторонами був відсутній спір щодо стягнення аліментів на час звернення позивача до суду із цим позовом. Із наявних матеріалів справи та відомостей, судом не встановлено, що платник аліментів має незадовільний стан здоров`я чи є непрацездатною, має на утриманні інших дітей, непрацездатного чоловіка чи батьків. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує вказані вище положення матеріального закону, та вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на двох дітей в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з дня подачі позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується ст.141 ЦПК України та п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно якого від сплати судового збору звільняють позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Позивач заявив дві позовні вимоги, та сплатив 1211,20 грн. судового збору. При цьому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей, тому відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. Крім того, суд задовольнив вимогу позивача про стягнення аліментів, за яку позивач, при зверненні до суду, звільнений від сплати судового збору, тому, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн за розгляд вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: partial