Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заяву, яку мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , який при житті склав заповіт, в якому все своє майно заповідав позивачу. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н.М., яка відкрила спадкову справу та постановою приватного нотаріуса від 05.12.2024 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (земельна ділянка площею 3,1852 га, кадастровий номер 5320484100:00:006:0042, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) у зв`язку з тим, що у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наявний запис про арешт (реєстраційний номер № 1725984 від 01.03.2025). Вказаний арешт було накладено ухвалою суду, але за однією ухвалою суду було зареєстровано два обтяження № 1725984 від 01.03.2005 та № 1725960 від 01.03.2025. В подальшому, обтяження № 1725960 від 01.03.2025 було скасовано ухвалою суду, але залишилося обтяження № 1725984 від 01.03.2005. З урахуванням цього просить зняти арешт з вищевказаного нерухомого майна. Приватний нотаріус Заєць Н.М. надала пояснення, в яких за аналогічних обставин, що викладені в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, просить справу розглянути без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Завідувач Миргородської державної нотаріальної контори надав заяву про розгляд справи без участі представника. Інші заяви та клопотання не надходили. Суд, дослідивши надані матеріали та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Постановою державного виконавця відділу ДВС Гадяцького районного управління від 19.09.2002 року при примусовому виконанні ухвали Гадяцького районного суду від 18.09.2002 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.12.2005 (справа № 2-19-2005) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , виконкому Гадяцької міської ради про визнання рішення виконкому Гадяцької міської ради недійсним, визнання права власності на 1/2 частину будинку та визначення порядку користування ним та присадибною ділянкою задоволено; визнано недійсним рішення № 102-4 виконкому Гадяцької міської ради народних депутатів від 15 березня 2001 року про видачу свідоцтва на право власності [PERSON] на домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] ; скасовано свідоцтво про право власності, видане виконкомом Гадяцької міської ради 15 березня 2001 року на ім`я [PERSON] ; проведено розподіл будинковолодіння між сторонами по варіанту № 1 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 3 квітня 2003 року № 9-03; виділено в користування та визнано право власності за [PERSON] на 2/5 частину будинковолодіння [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 438 кв.м., в тому числі під частиною житлового будинку; виділено в користування та визнано право власності за [PERSON] на 3/5 частини будинковолодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 656 кв.м., в тому числі під частиною житлового будинку; залишено у спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 72 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та підземних мереж газопостачання, водопостачання та каналізації. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 31 березня 2020 року (справа № 526/253/20) скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту, зареєстрованого відповідно до ухвали Гадяцького районного суду № 333 від 19 вересня 2002 року Гадяцькою державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна за номером № 1725960 від 01 березня 2005 року на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З копій відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що за номером обтяження № 1725984 від 01.03.2025 накладений арешт на невизначене майно (все майно) [PERSON] . Підстава накладення арешту ухвала, 333, 19.09.2002, Гадяцький райсуд. Постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області від 05.12.2024 № 1411/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наявний запис про арешт (реєстраційний номер № 1725984 від 01.03.2025, невизначене майно (все майно), власником якого є [PERSON] , підстава обтяження: ухвала Гадяцького районного суду від 19 вересня 2002 року. З відповіді в.о. начальника Гадяцького відділу ДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.04.2025 № 9277 вбачається, що згідно ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2002 року № 2-19/2005 було винесено постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та внесено запис про обтяження № 1725984 від 01.03.2025 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а матеріали виконавчого провадження, строк зберігання яких становить три роки, були знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, тому виконавець не має юридичної можливості зняти арешт у адміністративному порядку. З відповіді начальника Гадяцького відділу ДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.07.2025 № 21606 вбачається, що згідно даних АСВП обтяження нерухомого майна (все нерухоме майно), належне [PERSON] , зареєстровано Гадяцької державною нотаріальною конторою за номером 1725984 від 01.03.2025 на підставі ухвали Гадяцького районного суду № 333 від 19.09.2002, а державним виконавцем накладено арешт на домоволодіння, що належить [PERSON] і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано обтяження Гадяцькою державною нотаріальною конторою за номером 1725960 від 01.03.2005 також на підставі ухвали Гадяцького районного суду № 333 від 19.09.2002. згідно даних Єдиного реєстру заборон 09.08.2019 обтяження погашено. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 4.17 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012), якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Встановлено, що на сьогодні позивач має намір оформити свої спадкове право після смерті заповідача, але нотаріус будь-які нотаріальні дії не має можливості здійснити, оскільки згідно відомостей Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна на спадкове майно накладено арешт. Таким чином, арешт накладений на майно порушує набуття права власності позивача. Таким чином, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача на спадкування, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі використати своє законне право на оформлення свого спадкового права відносно належного майна його померлій матері. Окрім того, у провадженні ДВС, жодних виконавчих документів відносно накладеного арешту не має, підстави такого арешту відсутні, а враховуючі тривалість такого арешту (більше 20 років), то суд підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З урахуванням викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved