Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з означеним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 29.04.2024 року просив: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13 листопада 2018 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренковою Н.В., на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1497, на земельну ділянку, загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та скасувати державну реєстрацію права власності на відповідну частку зазначеної земельної ділянки за [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину земельну ділянку, загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] померла його матір [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, в тому числі у виді земельної ділянки, загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області. За життя матір заповіту не складала. На день її смерті він та його вітчим відповідач по справі, були зареєстровані разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2020 року позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини після смерті матері. Однак, виявилося, що відповідач ще 13 листопада 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається із земельної ділянки, загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області. У зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом на всю спірну земельну ділянку видано на ім`я [PERSON] , позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки позивач постійно проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заяву про відмову від спадщини не писав, то він вважається таким, що фактично прийняв спадщину, і йому в порядку спадкування має належати право власності на 1/5 частину вказаної земельної ділянки. Відзив на позов відповідач [PERSON] , а так само представник Губиниської селищної ради, не подали. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Самарівського (Новомосковського) міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 23 липня 2021 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с. 20-21). Цією ж ухвалою зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Спіренкову Н.В. надати копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 20-21). Ухвалою суду від 21 листопада 2023 року залучено до участі у розгляді справи, в якості третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 119). Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 145). Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року позов залишено без розгляду (а.с. 163-164). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року ухвалу суду першої інстанції від 07.10.2024 року, - скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи (а.с. 209-214). Ухвалою суду від 04 червня 2025 року відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про відвід головуючої судді (а.с. 229-230). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі, позивач надав детальні пояснення по суті позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Медведовська Л.М. в судовому засіданні позов визнала частково, заперечували проти визнання недійсним в цілому виданого на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Звернула увагу на те, що позивач був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою, однак не проживав разом з нею на момент її смерті. [PERSON] не заперечує проти того, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є п`ять осіб, тому позивач має право 1/5 частину спадщини. Представник Губиниської селищної ради звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с. 110-111, 133, 150, 156). Треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить актовий запис проїї смерть № 2 від 09 січня 2018 року (а.с. 35), та видане виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 38). З матеріалів спадкової справи № 24, заведеної після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., вбачається, що 04.06.2018 року із заявою про прийняття спадщини звернувся чоловік померлої [PERSON] (а.с. 37). Виконавчий комітет Миколаївської сільської ради своєю довідкою № 464 від 20.04.2018 року підтвердив той факт, що на момент смерті [PERSON] остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживав її чоловік [PERSON] (а.с. 39, зворотна сторона). 13 листопада 2018 року [PERSON] , на підставі ст. 1261 ЦК України, як єдиний спадкоємцеь першої черги за законом, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із цілої земельної ділянки, загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області (а.с. 57, зворотна сторона). 22 квітня 2020 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся її син [PERSON] (а.с. 59). Згідно відмітки у паспорті позивача останній зареєстрований [ADDRESS] , з 2007 року (а.с. 7-8). Згідно довідки, виданої виконкомом Миколаївської сільської ради 22.04.2020 року за № 336, [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . По день смерті проживала разом з чоловіком, [PERSON] , сином [PERSON] , донькою [PERSON] (а.с. 13). Таким чином, судом встановлено, не спростовано сторонами, що спадкодавець [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з чоловіком [PERSON] , сином [PERSON] , донькою [PERSON] . Між тим, постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу від 22.04.2020 року [PERSON] , позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки таке свідоцтво видане на ім`я [PERSON] , з урахуванням довідки виконкому про зареєстрованих осіб № 464 від 20.04.2018 року (а.с. 12). Іншим спадкоємцям першої черги за законом, а саме [PERSON] та [PERSON] , приватним нотаріусом також відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області, в зв`язку з пропуском строків для прийняття спадщини, та відсутності доказів її прийняття у встановлений законом спосіб (а.с. 76, 84). [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з цих же підстав (а.с. 93), однак як встановив суд вище, остання зареєстрована була зі спадкодавцем та проживала разом з нею, про що також свідчить відмітка у її паспорті (а.с. 86). Самостійних вимог щодо предмету позову [PERSON] не подала. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Як убачається з ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач протягом часу, визначеного ст. 1270 ЦК України (тобто протягом шести місяців з часу відкриття спадщини) не заявив про відмову від неї, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.\~1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до вимог ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Відповідно до ст.\~1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як передбачено п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно роз`яснень даних у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.\~1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. [PERSON] був зареєстрований на момент смерті матері разом з нею, а відтак прийняв у встановлений законом строк спадщину, в порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України. З дослідженої судом довідки, виданої виконкомом Миколаївської сільської ради 22.04.2018 року № 336 вбачається, що [PERSON] також прийняв належну йому спадщину за законом в порядку ст. 1268 ЦК України, а відтак [PERSON] не є єдиним спадкоємцем, тобто відповідач не мав права на спадкування всієї земельної ділянки, оскільки, її відповідну частину успадкував також і позивач. Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріус до спадкоємства позивача не закликав. Таким чином, оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видане з порушенням вимог Закону та порушує права позивача на спадкування. На підставі ст. 1301 ЦК України, вказане свідоцтво, з метою захисту порушених прав позивача, підлягає визнанню недійсним в частині оформлення права власності за відповідачем на всю земельну ділянку, оскільки її 1/5 частина в порядку спадкування має належати позивачеві, а інші частки - спадкоємцям, які прийняли спадщину. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] в цій частині, видане на його ім`я свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним в частині визнання за ним права власності на 1/5 частину земельної ділянки загальною площею 3,98 га, кадастровий номер 1223284000:02:033:0196 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району Дніпропетровської області. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно ст.16 ЦК України, в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на 1/5 частку спадкового майна він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. Між тим, пред`явлений позов до Губиниської селищної ради задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 307/2464/21 викладено висновок, що "вчиняючи нотаріальні чи реєстраційні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної чи реєстраційної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин". Позов особи про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно порушує права інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а тому належними відповідачами у таких спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Варто звернути увагу на те, що свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, пред`явленого до відповідної територіальної громади, оскільки на момент оспорення виданого свідоцтва про право на спадщину за законом, цей спір виник між спадкоємцями, які є живими на час розгляду справи в суді. Вирішуючи позов в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] у відповідній частині, суд звертає увагу на наступне. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття\~1218 ЦК України). Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24)). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті\~27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).\\ Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті\~89 ЦПК України). У справі, що розглядається, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та скасувати рішення про державну реєстрацію прав, оскільки видане свідоцтво про прав на спадщину порушує його права спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Визнаючи частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом суд звернув увагу, що до цих правовідносин підлягають застосуванню норми статті 1301 ЦК України, а тому вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав не підлягає задоволенню, позивачем в цій частині обрано неналежний спосіб захисту. За таких обставин судом в цій справі встановлено порушені права позивача, які підлягають захисту, а позов про це частковому задоволенню. Питання щодо судових витрат належить вирішити, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при подачі судовий збір у розмірі 908 гривень.

Outcome: partial