Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, посилаючись на те, що в період з 06.11.2012 по 05.03.2024 позивач перебував в статусі особи до якої застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження та яка притягалась до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №24-368 (кримінальне провадження №12012000000000025, в суді справа №520/4607/15-к) за обвинуваченням у скоєнні особливо тяжких кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України. Вироком Київського районного суду м.Одеси від 16.04.2020 (який залишений без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2024) [PERSON] виправданий у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України. За роки, проведені під слідством та судом, доказуючи свою невинуватість [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2043 від 27.05.2011 є адвокатом, зазнав матеріальних втрат, отримав величезну психологічну травму та зазнав репутаційних витрат та моральних страждань. Позивач оцінює розмір нанесеної йому моральної шкоди в розмірі 3000000 гривень, обґрунтованість заявленого розміру моральної шкоди підтверджується також і висновком судової психологічної експертизи, а тому [PERSON] просить стягнути з Державної казначейської служби України зазначене відшкодування. [PERSON] , представник позивача адвокат Глазов О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов в повному обсязі. Представник Офісу генерального прокурора - Кащенко В.А. у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, повідомлявся, надав до суду відзив в якому просив у задоволенні позову відмовити. Як встановлено\~у судовому\~засіданні,\~27\~вересня 2012\~року головним слідчим управлінням МВС України було порушено кримінальну справу № 24-368 відносно [PERSON] та інших невстановлених осіб за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України. 06 листопада 2012 року на підставі постанови Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 року ( справа № 4-4398/12), у [PERSON] за місцем мешкання ( [ADDRESS] ) було проведено обшук, в ході якого було вилучене майно [PERSON] зовнішній жорсткий диск "Seagate" модель 9KW2AG-500, серійний номер: 2GE3P4PS об`ємом 320 Гб в корпусі чорного кольору зі шнуром USB світлого кольору, ноутбук ASUS model: F5RL MB VER: F5RL ID IA79NOA406334 з зарядним пристроєм. 30 березня 2013 року заступником генерального прокурора України, [PERSON] було вручене повідомлення про підозру у вчинені злочинів передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, що виразилось у вичиненому повторно за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах шахрайстві, в організації підроблення документа та його використання, вчинених за попередньою змовою групою осіб, а також у шахрайстві, вчиненому повторно в особливо великих розмірах. 08\~квітня 2013\~року ухвалоюПечерського районного суду м. Києва (справа № 757/7541/13-к) було розглянуте клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Мацулою М.Б. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволене частково, і відносно [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 100 мінімальних заробітних плат в сумі 114700 гривень. 05 грудня 2013 року відносно [PERSON] та інших обвинувачених прокурором Генеральної прокуратури України Чорним І.Г. було складено та направлено в суд обвинувальний акт за обвинуваченням у вчинені злочинів передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст. 190 КК України. З 12 грудня 2013 року кримінальне провадження №12012000000000025 перебувало на розгляді Київського районного суду м.Одеси та 16 квітня 2020 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено вирок по справі, яким [PERSON] було визнано невинуватим у вчинені кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст. 190 КК України. 05 березня 2024 року Одеським апеляційним судом вирок Київського районного суду м.Одеси та 16 квітня 2020 року залишено без змін. Щодо доводів позивача про не розгляд справи на протязі двох років, процесуальної поведінки потерпілих, прокурорів, судом не приймаються до уваги оскільки представником позивача не заявлялось клопотання про огляд кримінальної справи №520/4607/15-к, а відповідно до ч.3 ст. 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». (стаття 1 Закону). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Відповідно до статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне, за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого, спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) строк перебування [PERSON] під слідством і судом, починається з дня повідомлення про підозру 30 березня 2013 року і останнім днем є 05 березня 2024 року (день набрання вироком законної сили), тобто [PERSON] перебував під слідством і судом 10 років, 11 місяців та 5 день. Відповідно до\~ Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у 2025 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 2025 року - 8000 гривень. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування позивачу моральної шкоди за 131 місяць 5 днів перебування під слідством чи судом, відповідно до вимог ст. 13 Закону становить 1049335 грн. Висновок експерта №06/25 від 11.03.2025 наданий позивачем до суду підтверджує зміни в емоціональному стані [PERSON] та спричинення моральної шкоди, при цьому розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суд встановлює враховуючи вимоги розумності та справедливості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір грошової компенсації, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість [PERSON] , значні порушення життєвого укладу, глибину та тривалість\~моральних страждань, які поніс позивач через неможливість на протязі 10 років, 11 місяців та 5 днів відновити свої права, через незаконне кримінальне переслідування, проведення обшуків без дотримання вимог закону, що встановлено вироком Київського районного\~суду міста\~ Одеси\~від 16\~квітня 2020\~року,суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково та відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 1 100 000 гривень. При цьому суд відхиляє аргументи представника головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн., оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial