Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 року (справа № 303/7173/17) з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у розмірі по 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19.12.2017 року і до досягнення ними повноліття. Позивач зазначає, що аліменти у розмірі по 1500,00 грн. на дитину є недостатніми для задоволення навіть елементарних потреб дітей. Позивач також вказує на те, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів [PERSON] офіційно ніде не працював, однак на сьогодні позивачу стало відомо, що відповідач проходить військову службу та розмір його доходів значно збільшився. Таким чином, вважає, що наявні всі підстави для зміни способу стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх його доходів. На підставі вищезазначеного позивач просить суд змінити розмір стягуваних аліментів та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. 17.06.2025 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 23.06.2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позову (сформована в системі «Електронний суд» 20.06.2025 року), так представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 27.06.2025 року постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 24.07.2025 року та відкладено на 18.09.2025 року. В судовому засіданні позивач просила суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.03.2023 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.03.2023 року). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 року (справа № 303/7173/17) шлюб між сторонами розірвано. Цим же судовим рішенням з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у розмірі по 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19.12.2017 року і до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Судом також встановлено, що діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на цей час проживають з позивачем [PERSON] за адресою [ADDRESS] , що стверджується витягами з реєстру територіальної громади. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів чи стану його здоров`я може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий ч. 3 ст. 181 СК України). При цьому слід відзначити, що отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. За положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13). Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, зокрема те, що право на визначення підстави позову є виключеним правом позивача (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), а у взаємозв`язку із установленим статтею 12 цього Кодексу принципом змагальності сторін на позивача покладається обов`язок доведення визначеної ним підстави позову. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Як видно зі змісту позовної заяви [PERSON] визначила підставою її позову наявність додаткових витрат на розвиток та навчання дітей, зміна матеріального стану платника аліментів, а також недостатність аліментів, що стягуються за судовим рішенням. На підтвердження зміни матеріального стану платника аліментів позивачем вказується на те, що відповідач проходить військову службу та розмір його доходів значно збільшився. У зв`язку з цим судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини [NUMBER] № 09/258 від 20.04.2023 року [PERSON] проходить військову службу. Згідно з витягу з протоколу № 3 від 28.03.2025 року [PERSON] надано статус учасника бойових дій. При цьому така обставина не була врахована при ухваленні судом рішення від 22.02.2018 року, оскільки, як встановлено судом, [PERSON] на той час офіційно не працював. Таким чином судом встановлено, що з часу ухвалення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області рішення від 22.02.2018 року відповідач офіційно працевлаштувався, отримує дохід, що безумовно свідчить про зміну його матеріального стану в сторону збільшення. Ураховуючи наведені вище обставини у сукупності, суд вважає, що в ході судового розгляду знайшли підтвердження доводи позову про наявність правових підстав для зміни розміру та способу стягнення аліментів. Разом з тим, суд враховує і таке. Як вже було зазначено, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 року (справа № 303/7173/17) стягнуто аліменти, починаючи з 19.12.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. В ст. 180 СК України також визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Таким чином, слід зробити висновок, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею вісімнадцяти років, що і визначено судовим рішенням від 22.02.2018 року. Дитина [PERSON] народилася [INFO] , а тому на цей час досягла вісімнадцяти років та є повнолітньою, що в свою чергу зумовило припинення стягнення аліментів на її утримання на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 року. Відтак правові підстави для зміни розміру та способу стягнення аліментів, що стягуються на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2018 року (справа № 303/7173/17) на утримання [PERSON] , [INFO] , відсутні. Той факт, що [PERSON] , [INFO] , продовжує навчання може слугувати підставою для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, проте таке питання має вирішуватися шляхом звернення до суду з позовом з відповідними позовними вимогами на підставі положень Глави 16 СК України. В свою чергу таких вимог в цьому спорі позивачем не заявлялося. Таким чином, при визначенні аліментів у новому розмірі суд враховує обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який після ухвалення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області рішення від 22.02.2018 року офіційно працевлаштувався, що суд вважає достатньою самостійною підставою для зміни розміру та способу аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, в контексті ст. 192 СК України, а тому з урахуванням вимог ст. 182 СК України, за умов розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial