Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , в якій просить: шлюб, між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.10.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 88 - розірвати; Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] в розмірі 30% від усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову вказує, що 26 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них з відповідачем є донька [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим у зв`язку з втратою почуттів з боку чоловіка та відсутністю сімейних відносин. Також зазначає, що між позивачем та відповідачем погоджено, що їхня спільна неповнолітня донька залишається проживати з позивачкою. Дитина на даний час навчається у школі, їй постійно необхідно надавати грошові кошти на шкільне приладдя, одяг та харчування, забезпечувати належний стан життя, як у школі так і в побуті. Такий рівень позивачка одна не зможе забезпечити, тому батько, який є здоровим та працездатним, отримує хороший дохід, який в середньому складає 100 000 гривень на місяць, зможе сплачувати аліменти на рівні 30% від усіх його доходів, що не перевищує максимального розміру аліментів котрий дорівнює десяти прожитковим мінімумам на дитину відповідного віку. У зв`язку з вищевказаним звертається до суду з даним позовом. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява в якій він просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області від 26.10.2013 року, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ), зареєстрували шлюб 26.10.2013 року, актовий запис №88. Від шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 13.12.2014 р.). Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вимоги позивача узгоджуються з положеннями ст. 180 СК України, згідно яких кожен з батьків зобов`язаний утримувати дитину до її повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства ,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішення суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов`язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує визнання позову зі сторони відповідача, стан здоров`я дитини, відсутність будь-яких відомостей про наявність у відповідача захворювань, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб. Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на утримання дитини у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 02 вересня 2025 року. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial