Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував у шлюбі, зареєстрованому 15 травня 2011 року виконавчим комітетом Плахтівської сільської ради Саратського району Одеської області, актовий запис №08. В період шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що з початку 2023 року відносини між ним та відповідачкою розладились, почали виникати сварки з різних причин. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року шлюб між ними був розірваний. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року з нього на користь [PERSON] були стягнути на утримання дітей аліменти в розмірі 3500,00 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. Зазначив, що після розірвання шлюбу вони де який час продовжували проживати за однією адресою, але у липні 2024 року, намагаючись уникнути чергових провокативних дій з боку відповідачки, він був змушений переїхати з власного житла до іншого-найманого, де проживає до теперішнього часу. В той же час, відповідачка продовжує проживати у квартирі, частини якої належить йому на праві власності. Вказував, що з моменту народження дітей та по сьогоднішній день він постійно та в необхідному обсязі піклувався та піклується про спільних з відповідачкою дітей. Саме він відводить дітей до школи, на додаткові заняття, до спортивних секцій, на курси іноземної мови, оплачує всі ці заняття, купує дітям шкільне приладдя, необхідні речі, одежу, продукти харчування тощо. Відповідачка вже тривалий час живе своїм життям та своїми інтересами, практично не буває вдома, не займається вихованням дітей, досить часто з`являється вдома у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, майже всі кошти, які відповідачка отримує за офіційним місцем роботи та кошти, перераховані ним в якості сплати аліментів, вона витрачає на свої потреби, зовсім не зважаючи на потреби дітей. Зазначив, що відповідачка виховує дітей із застосуванням морального, психологічного, а іноді й фізичного тиску, та нерідко виражається в їх бік нецензурними висловами за будь-які проступки. Стверджував, що в 2024 році відбувались випадки, коли діти скаржились йому на неадекватну поведінку відповідачки та просили його забрати їх жити до нього, оскільки відповідачка залишала їх без догляду, їжі та коштів, регулярно по 2-3 доби не з`являється вдома. В липні 2024 року старша донька [PERSON] та молодший син [PERSON] стали проживати разом з ним. При цьому молодший син не хоче йти з матір`ю та просив залишити його у нього, але відповідачка примусово забирала сина. Середня донька, [PERSON] , хоч і продовжує проживати разом з відповідачкою, втім повністю знаходиться на його фінансовому та моральному забезпеченні та піклуванні. Оскільки малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ним та перебувають на його повному фінансовому та моральному утриманні, його сімейний стан змінився, тому стягнення з нього аліментів на утримання дітей повинно бути припинено. Посилаючись на порушення своїх прав та прав малолітніх дітей, позивач просив суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] ; припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки, встановлених на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року; стягнути з відповідачки на його користь суму безпідставно набутих аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] у розмірі 115500,00 грн.; звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, яка виникла під час розгляду вказаної справи; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу її доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати подання позову, до досягнення кожною дитиною повноліття; стягнути з відповідачки на його користь судовий збір в розмірі 1211,20 грн. та на рахунок держави решту судового збору за вимоги, пов`язані з припиненням, звільненням та стягненням аліментів. В жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 15 травня 2011 року виконавчим комітетом Плахтівської сільської ради Саратського району Одеської області, актовий запис №08. За час шлюбу у них з відповідачем народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року шлюб між ними був розірваний. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року з [PERSON] на її користь були стягнути на утримання дітей аліменти в розмірі 3500,00 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. Зазначила, що більше чим рік [PERSON] перестав їй допомагати фінансово, не приймає участі у матеріальних тратах на дітей та не забезпечує їх соціальні потреби. Вона за власні кошти дітей годувала та одягала, самостійно здійснювала за ними догляд без участі їх батька, а також самостійно здійснює систематично лікування дітей, у тому числі і лікування старшої доньки [PERSON] . Вказувала, що вона офіційно працює в КНП «Одеський регіональний клінічний центр «ООР» на посаді медичної сестри стаціонару (палатної) з 18 липня 2007 року (наказ №147 від 23 липня 2007 року) по теперішній час. Відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, доходів не має, проживає в орендованій квартирі разом з його цивільною дружиною [PERSON] та її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Протягом часу сплати аліментів відповідач в період з вересня 2023 року по жовтень 2024 року мав постійні заборгованості. Станом на 16 серпня 2024 року сума заборгованості відповідача по аліментам за виконавчим провадженням [NUMBER] становить 27552,22 грн., сума заборгованості відповідача по аліментам за виконавчим провадженням № 75295529 становить 35532,20 грн., сума заборгованості відповідача по аліментам за виконавчим провадженням [NUMBER]становить 35532,20 грн. 02 жовтня 2024 року на банківський рахунок, який був нею відкритий задля зарахування окремо аліментів, Саратським відділом державної виконавчої служби було здійснено перерахування в розмірі 102350,00 грн. Зазначила, що вона дійсно забороняла доньці [PERSON] , яка знаходилась в підлітковому віці нічні відвідування подруг, залишення у останніх на ночівлю та паління електронних сигарет, а відповідач в свою чергу ставився до доньки лояльно, дозволяв палити, використовує її у власних цілях та надавав кошти у розмірі 100,00 грн. Відповідач без узгодження з нею з серпня 2024 року змінив місце проживання доньки, шляхом не надання дозволу останній здійснювати ночівлю у матері, створював перешкоди у спілкуванні матері та доньки. Малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] систематично проживають разом з нею. Оскільки діти останнім часом не хочуть залишатись з відповідачем під час її чергувань на роботі, вона вимушена була найняти няню для забезпечення добробуту дітей. Крім того, 01 квітня 2024 року вона відкрила картковий рахунок для потреб [PERSON] , на який постійно відправляє кошти для задоволення потреб дитини, а саме: харчування, поповнення мобільного телефону, проїзд. Наразі донька [PERSON] протягом трьох місяців залишається на ночівлі з батьком. Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка за зустрічним позовом та відповідачка за первісним позовом просила суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; два тижні з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Двотижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 10-00 год. неділі та завершується через два тижні о 10.00 год. неділі. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1а.с.51-52). Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, встановлення проживання почергово дитини з кожним з батьків, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради та викликано для допиту свідків (т.2 а.с.12,15-17). Ухвалою суду від 24 березня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.61). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та його представник, діючий на підставі ордеру від 07 жовтня 2024 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше представник надав відзив на зустрічний позов, а також заяву про припинення його повноважень, як представника (т.1а.с.46, т.2 а.с. 30-34,96). Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом та її представник, діюча на підставі ордеру від 21 жовтня 2024 року, в судове засідання не з`явилась, повідомлялась відповідно вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надали відзив на первісний позов та заяву про підтримання зустрічних позовних вимог у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, в задоволенні первісних позовних вимог відмовити та справу розглянути за їх відсутності (т.1 а.с.56-57,58,161-173). Представник Служби у справах дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с.63,72). Представник органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надав висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей (т.2 а.с.67-70). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін та представника третьої особи, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню частково, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою тринадцятою Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 15 травня 2011 року виконавчим комітетом Плахтівської сільської ради Саратського району Одеської області, актовий запис №08. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.22-25). В період шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.19,20,21). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 3500,00 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття (а.с.27-32). З матеріалів справи вбачається, що сторонам в рівних частках на праві власності на підставі договору купівлі-продажи від 13 липня 2022 року належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.34). Встановлено, що сторони з липня 2024 року проживають окремо, оскільки між ними постійно виникали сварки, у зв`язку з чим відносно [PERSON] складалися протоколи про адміністративні правопорушення серії АА №080438 від 07 квітня 2024 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та серії ГП №301797 від 02 березня 2024 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП за якими провадження у справі були закриті на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, що підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року та постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року (а.с.36-38,40-43,44,77). Відповідно до довідки Саратського районного відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 02 жовтня 2024 року заборгованість [PERSON] по аліментам, відсутня (а.с.45). Встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №843355 від 14 жовтня 2024 року (а.с.50). Діти сторін [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №С1-78525-ф/л від 03 травня 2023 року, С1 -78400 -ф/л від 03 травня 2023 року, С1 -78450 -ф/л від 03 травня 2023 року (а.с.79,80,81). Встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] навчаються в Одеському ліцею №6 Одеської міської ради. За місцем навчання діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , характеризуються позитивно (а.с.138,139). Встановлено, що з серпня 2024 року [PERSON] змінив місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] разом з ним та його цивільною дружиною. Згідно характеристики класного керівника від 28 жовтня 2024 року [PERSON] , [INFO] переживає емоційно важкий період через складні сімейні обставини, пов`язані з розлученням батьків і невизначеністю щодо її подальшого місця проживання. Батько забрав її до себе, і тепер дівчина відчуває себе під контролем, обмеженою у власних висловлюваннях, побоюючись сказати щось зайве. Більшість її соціальних контактів, включаючи спілкування з друзями та мамою, піддається суворому моніторингу. Через це вона почувається ізольованою та емоційно напруженою (а.с.137). Встановлено, що після того, як неповнолітня [PERSON] , [INFO] стала проживати з батьком, [PERSON] , [INFO] відкрила картковий рахунок для потреб доньки, на який постійно відправляла кошти для задоволення потреб дитини, а саме на харчування, поповнення мобільного телефону, проїзд. За період з 01 квітня 2024 року по 23 жовтня 2024 року [PERSON] було перераховано 20678,00 грн. (а.с.111). [PERSON] працює в КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» ООР на посаді сестри медичної стаціонару (палатної) , з 18 липня 2007 року (наказ №147 від 23 липня 2007 року) по теперішній час, що підтверджується довідкою КНП «Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр» ООР від 02 липня 2024 року, по місцю роботи характеризується позитивно (а.с.81, 136). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] хворіє, повний діагноз вегето-судинна дистонія СН, астено-неврологічний синдром, сколіоз 1-11 ст. грудо-поперекового відділу хребта, повздовжньо поперечна плоскостопість 1-11 ст. OU далекозорний астигматизм, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №278 (а.с.127). Встановлено, що [PERSON] здійснювала та здійснює витрати на лікування дітей, у тому числі і на старшу доньку [PERSON] , що підтверджується замовленням на оправу для окулярів та оптичну лінзу, вартістю 3479,30 грн. та квитанцією про оплату замовлення (а.с.85). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] здійснювала та здійснює витрати на придбання одягу, продуктів харчування, предмети відпочинку (зайняття спортом), шкільне приладдя для дітей, що підтверджується чеками та квитанціями (а.с. 86-126). Факт того, що діти разом з матір`ю відпочивають та розважаються, снідають та вечеряють, підтверджується фотофіксацією (а.с.140-15, т.2 а.с.51-57). Згідно листа Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19 серпня 2024 року заборгованість [PERSON] по аліментам складала 98616,62 грн. (а.с.131). Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25 жовтня 2024 року заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 25 жовтня 2024 року складала по 17116,62 грн. на кожну дитину (а.с.132,133,134,135). Допитана в судовому засіданні 03 липня 2025 року за участю педагога [PERSON] , малолітня [PERSON] , [INFO] пояснила суду про те, що вона на теперішній час проживає разом з матір`ю [PERSON] та просить її залишити проживати разом з нею. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першої ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 22 квітня 2025 року №1207/01-20 визначено місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] (т.2 а.с.67-70). Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Місце проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Верховний суд у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 757/2002/23-ц зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 визначено, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Верховний суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 визначив, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування; захист і безпека дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту, а також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; бажання дитини. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Згідно висновку, викладеному постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 вбачається, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин та на час вирішення спору малолітні діти за взаємною згодою сторін залишилися проживати з матір`ю, яка забезпечує йому повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку. За думкою суду, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів наявності конкретних обставин, які були б підставою для неможливості визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. Висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 22 квітня 2025 року №1207/01-20 щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] був оцінений судом у сукупності з іншими доказами. (т.2 а.с.67-70). Отже, зважаючи на вищевикладене у сукупності, виходячи із пріоритету найкращих інтересів дитини, враховуючи подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановлені фактичні обставини, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, відповідач у справі за зустрічним позовом, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 рокуу справі № 359/6726/20 Оскільки малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають разом з матір`ю [PERSON] , то суд вважає, що необхідно визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] . За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ст.ст.160-161 СК України визначається за згодою батьків. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси малолітніх дітей, які переважають над інтересами батьків. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Таким чином, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , оскільки неповнолітня [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи досягла 14 років, тому вона має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання та самостійно визначила своє місце проживання разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Отже за таких обставин, суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню частково, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір у справі складає 1211,20 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 6).

Outcome: partial