Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~23.12.2024 року [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою, в якій просив: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з його батьком [PERSON] ; припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , у розмірі 1699 грн. щомісячно, встановленого відповідно до рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року; стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.06.2015 року сторони уклали шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11.02.2020 року, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1699 грн. щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією. Влітку 2021 року відповідачка гуляючи разом з сином, на вулиці, зустріла його матір і попросила щоб та «приглянула» за онуком. Після цього їх син залишився проживати з позивачем. Він придбав для дитини одяг та інші речі які необхідні дитині у повсякденному житті. Більше двох місяців їх син проживав разом з [PERSON] . В подальшому, відповідачка знову забрала дитину до себе. Однак, через місяць, [PERSON] знову привела дитину до позивача мовляв, щоб дитина деякий час пожила з ним, оскільки на той час вона народила дитину від іншого чоловіка і у неї не вистачало часу займатися їхнім спільним сином. З вересня 2021 року, дитина проживає з позивачем та перебуває на повному його утриманні, матір дитини ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, життям та навчанням сина не цікавиться. Позивач постійно слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклується про нього, у них є стійка прив`язаність один до одного, він може забезпечити сину достатнє майбутнє і розвиток. В свою чергу, відповідачка проживає окремо в іншій країні, при цьому вона самостійно обрала такі життєві умови, за яких вона не може брати постійну участь у вихованні дитини. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням укласти нотаріальний договір щодо визначення місця проживання дитини разом з ним, на що відповідачка категорично відмовляла, мотивуючи це тим, що вона має намір забрати їхнього сина і разом з ним виїхати за кордон на постійне місце проживання. Разом з тим, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України та у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану відповідачка може скористатися тим, що згода батька на даний час не вимагається і без його дозволу може вивезти їхнього сина за кордон. У листопаді 2022 року позивач звертався до Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області із заявою про визначення місця проживання дитини разом з ним. Однак, листом від 14.11. 2022 року № 2-31/657 йому було відмовлено. Зазначає, що хоча син і проживає з ним, однак він не має змоги в повній мірі використовувати свої батьківські права по відношенню до сина, оскільки майже скрізь вимагається згода матері. Так, вже досить тривалий час він намагається зареєструвати місце проживання їхнього сина, оскільки з самого народження дитина не має зареєстрованого місця проживання, однак без згоди матері це зробити не можливо. Крім того, дитина займається настільним тенісом, однак в подальшому буде позбавлений можливості їздити на змагання, оскільки відповідачка може бути перепоною у разі отримання згоди на виїзд дитини. За таких обставин, визначення місця проживання дитини разом з позивачем відповідає інтересам дитини та не порушує прав матері дитини. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.12.2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.03.2025 року витребувано у Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] , [INFO] , для вирішення даного спору по суті. На виконання вимог вищезазначеної ухвали Вишгородська міська рада 13.06.2025 року засобами електронного зв`язку та 19.06.2025 року засобами поштового зв`язку надала суду Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] (а.с. 69-78). Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.06.2025 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, 11.09.2025 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги та розглядати справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, крім того повідомлялася через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради в судове засідання не з`явилася, причини неявки суд невідомі, повідомлялась належним чином. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 11.09.2025 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.07.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-10). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1699 грн. щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи з 20.11.2019 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11-13). З характеристики дитини, яка відвідувала ВМКДНЗ (ясла-садок) «Чебурашка» з 2018 по 2022 рік [PERSON] , яка складена вихователями, вбачається, що з вересня 2021 року [PERSON] відновив своє відвідування дитячого закладу, проживаючи з батьком, перейшов в старшу групу. Дитина була забезпечена всім необхідним для життя та свого розвитку, відвідував додаткові заняття підготовки до школи в ЦТ «Джерело». За весь цей час мама не цікавилась життям дитини, ні разу не передзвонила до вихователів, не брала активної участі в житті дитини, не цікавилась здоров`ям та розвитком дитини. Дитиною займався тато (а.с.14). З довідки Вишгородського ліцея № 1 Вишгородської міської ради від 13.11.2024 року № 645 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є учнем 3-А класу. Вихованням дитини займається батько [PERSON] (відвідує батьківськи збори, підтримує контакт з класним керівником, постійно цікавиться навчанням хлопчика). Мати, [PERSON] , протягом навчання сина в ліцеї жодного разу не з`являлась до навчального закладу, не відвідувала батьківські збори, не цікавилася дитиною, у навчально-виховному процесі участі не брала (а.с. 15). З Акта обстеження матеріально-побутоваих умов проживання від 14.11.2024 року, складеної депутатом Вишгородської міської ради Жадан С.М., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] та проживає з [PERSON] . Умови проживанні достойні. Батько [PERSON] повністю забезпечує дитину, виховує його. В той же час матір [PERSON] участі у вихованні дитини взагалі не приймає (а.с. 16). 04.11.2022 року [PERSON] подав заву Вишгородському міському голові Момоту О.В., в якій просив орган опіки та піклування Вишгородської міської ради визначити місце проживання його дитини 2016 року народження разом з ним в зв`язку з тим, що його колишня дружина не примає жодної участі у вихованні дитини, а на даний момент перебуває за межами України (а.с. 17). Листом виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 2-31/657 від 14.11.2022 року [PERSON] повідомлено, що орган опіки та піклування приймає рішення у разі спору між батьками дітей (а.с. 18). Матеріали справи містять витяг із списку військовозобов`язаних, які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час ТОВ «КОМЕНЕРГОСЕРВІС» (а.с. 19), витяг із наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до ст.\~51\~Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя\~статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Вирішуючи дану справу, суд виходить з того, що відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ст.\~6\~СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.\~157\~СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст.\~161\~СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України\~встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої\~статті 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням сина, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітноього сина з батьком буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Отже, суд задовольняє позовну вимогу щодо визначення місце проживання [PERSON] , [INFO] з його батьком [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , встановленого відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільненні від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Припинення стягнення аліментів\~є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається\~припинення стягнення аліментів\~на ім`я їх одержувача. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені правові норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно до частин 1-2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 СК України зазначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів, оскільки вказане дає підстави вважати, що позивач займається вихованням та утриманням дитини. Враховуючи правову природу аліментів (які є власністю дитини), їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина,

Outcome: approved