Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

22 квітня 2025 року представник КП «Теплоенерго» ДМР Шестіріков А.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся суду з позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 12883,61 гривень, а також судові витрати у розмірі 2422,40 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 14.02.2014 року відповідач є власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . В період з листопада 2020 року по квітень 2021 року включно позивач постачав споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язаний був оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами). Відповідач використала надану позивачем послугу для задоволення власних потреб, однак неналежно виконувала обов`язки по сплаті послуг з теплопостачання, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість в сумі 12 883,61 гривень, з яких: 6742,15 гривень сума основного боргу; 822,25 гривень 3% річних; 4318,14 гривень інфляційні збитки. Відповідно до Закону України Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів № \~4273-IX від 26.02.2025 року, який набрав чинності 25.04.2025 року, найменування Індустріального районного суду міста Дніпропетровська змінено на Індустріальний районний суд міста Дніпра. Ухвалою судді\~Індустріального районного суду міста Дніпра Мачуського О.М. від 25 квітня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подавались. 18 липня 2025 року представник [PERSON] адвокат Індюкова Т.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала клопотання про пропущення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву в якому зазначила, що сторона відповідача вважає позовну заяву КП «Теплоенерго» безпідставною, з огляду на наступне. Так, відповідачу належало нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . При цьому, в жовтні 2020 року позивач вже звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідача, за результатом розгляду якого ухвалено рішення, яке змінено Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.12.2021 року. В період виконання даного рішення суду, між сторонами підписано Акт звіряння, відповідно до якого, станом на 24.01.2023 року заборгованість за договором № 010039 справа № 202/6475/20, відсутня. Відповідач була власником даного приміщення з 14.02.2014 року, а Договір № 010730 про постачання теплової енергії було укладено між сторонами в 2020 році, й листом від 02.12.2020 року позивач направляв відповідний договір відповідачу. Однак, відповідач не надала підписаний екземпляр Договору позивачеві, тому між сторонами діє Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, який є договором приєднання від 01.10.2019 р. За типовим договором, позивач мав би щомісяця справляти відповідачу рахунки на оплату, однак доказів виконання даних умов, позивачем не надано. Типовий договір почав діяти 02.12.2020 р., проте 18.10.2021 р. відповідач відчужила своє нежитлове приміщення іншій особі - [PERSON] , а тому даний договір закінчив свою дію в день відчуження даного майна. Крім того, строк позовної давності на стягнення заборгованості з відповідача, закінчився ще 18.10.2024року. Отже, сторона відповідача вважає, що КП «Теплоенерго» ДМР безпідставно звернулося до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості, оскільки відповідач з 2021 року не є споживачем, договір між сторонами не було укладено, жодного належного доказу щодо викладених обставин стороною позивача не надано, а тому в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі 21 липня 2025 року представник КП «Теплоенерго» ДМР Шестіріков А.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначає, що з 14.02.2014 року відповідач є власником нежитлового приміщення за адресою поставки теплової енергії, що відповідно до ст. 322 ЦК України, зобов`язує його утримувати зазначене майно з цієї дати. Дане нерухоме майно було відчужено відповідачем 18.10.2021 року, в той же час позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року, тобто позов пред`явлено до належного відповідача. При цьому, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2021 року стягнуто з відповідача заборгованість за період до березня 2020 року. Даний позов включає в себе період з листопада 2020 по квітень 2021 року, а отже поданий з інших підстав. Крім того, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, а до моменту встановлення між сторонами правовідносин на підставі договору приєднання, правовідносини між сторонами регулювалися ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Посилання сторони відповідача на відсутність доказів про направлення відповідачу розрахунків на оплату, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки умови договору про щомісячне направлення рахунків розповсюджується у випадку укладення договору між Споживачем та постачальником, але такий договір не було укладено між сторонами, тому позивач для інформування відповідача здійснив направлення всіх можливих документів, які підтверджують факт надання послуги, необхідність її оплати та наявність заборгованості зі сплати за спожиту теплову енергію. Поданий відповідачем акт підписано між позивачем та [PERSON] , який не є і не був власником нежитлового приміщення, не є стороною у справі, а відповідно, даний акт взагалі не може бути доказом будь-яких обставин в рамках спору між позивачем та відповідачем. При цьому, позивач звертається до суду з цим позовом в період дії положень п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що передбачали спочатку продовження строку позовної давності на період воєнного стану, а в подальшому зупинення строку позовної давності на строк дії воєнного стану. Відповідно, заявлені позивачем вимоги, зокрема, про стягнення пені, є такими, що пред`явлені до суду в межах строку позовної давності, зупиненого на строк дії воєнного стану. Правом, передбаченим ст. 180 ЦПК України, щодо подачі заперечень, відповідач не скористалась. Представник позивача КП «Теплоенерго» ДМР - Шестіріков А.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та зазначив, що відповідач має перед позивачем заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 6742,15 гривень, на які додатково нараховані 3% річних та інфляційні збитки. Позивач направляв відповідачу індивідуальний договір, однак підписаний останньою екземпляр до позивача не повертався, тому нарахування проводились у відповідності до умов Типового договору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона була власником квартири до жовтня 2021 року. Наведені позивачем тарифи є новими, однак були застосовані до старої заборгованості. При цьому, за 2022 рік наявні акти звірки, які підтверджують відсутність заборгованості. Представник відповідача [PERSON] адвокат Індюкова Т.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено дію тарифів по типовому договору. За період виникнення спірної заборгованості (2020-2021 р.р.) позивач не виставляв відповідачу рахунків на оплату за послуги. Також представник зазначила, що заперечує проти задоволення вимог про стягнення 3% річних й інфляційних втрат, оскільки сплив строк позовної даності для цих вимог. Суд, заслухавши думку учасників справи, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що в період з 14.02.2014 року до 18.10.2021 року [PERSON] , на підставі договору дарування від 14.02.2014 року, була власником нежилого приміщення № 60, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м.. Відповідно до державної програми забезпечення населення України, протягом опалювальних періодів Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є постачальником теплової енергії до нежилого приміщення № 60, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року по справі № 202/6475/20 задоволено вимоги КП «Теплоенерго» ДМР та стягнуто з стягнуто з [PERSON] на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в сумі 24 261, 23 грн., а також три проценти річних в сумі 2 493, 16 грн., інфляційні витрати в сумі 6 060, 40 грн., пеню в сумі 209, 28 грн., а всього 33 024 грн. 07 коп. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та змінено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року.\~Зменшено стягнуту з [PERSON] на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості з 33024,07 грн. до 22745,37 грн., що складається з: 19752,25 грн. - заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 1 128,63 грн. - три проценти річних, 1 655,21 грн. - інфляційні втрати, пеня - 209, 28 грн. Змінено рішення суду в частині стягнення судового збору з [PERSON] на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, зменшивши його з 2102 грн. до 1447,75 грн., та стягнуто з комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 981,37 грн. Відповідно до\~ст. 322 Цивільного кодексу України\~власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно з частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно із положеннями\~статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно\~статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до\~статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, наведеними у\~статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин (далі Закон № \~2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № \~2189-VIII, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоча у частині 1 статті 19 Закону № \~2189-VIII й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Відповідно до п.5 ч.2\~ст. 7 Закону № \~2189-VIII, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно п. 35\~Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» № 830 від 21 серпня 2019 року\~розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, але відповідач несвоєчасно оплачує спожиті комунальні послуги. Згідно\~ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Приписами\~ст. 509 ЦК України\~встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ст. 13 ЦК України, а саме цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Отже, між позивачем і відповідачем [PERSON] встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з опалення, оскільки позивач фактично надавав відповідачу послуги з опалення, а відповідач користувалась даними послугами для задоволення власних потреб. При цьому, відповідач не надала доказів на підтвердження її звернення до позивача із заявами про ненадання послуг або надання їх неналежної якості, зниження їх якості, зокрема, відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних. Також [PERSON] , в установленому законом порядку, не оскаржувала встановлені тарифи на опалення у нежитлових приміщеннях. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до вимог ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання відповідачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які відповідачі повинні подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу невизнання позовних вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. У порушення ст. ст.\~67,\~68\~ЖК України відповідач\~ [PERSON] не здійснювала оплату за надану позивачем теплову енергію, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, які відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 01.01.2023 року складає 6742,15 гривень, з яких: 689,35 гривень - за січень 2020 року;1504,09 гривень за грудень 2020року; 1635,31 гривень за січень 2021 року; 2011,21 гривень за лютий 2021 року; 1318,74 гривень за березень 2021 року; 584,72 гривень за січень 2021 року. \~Враховуючи встановлені обставини фактичного споживання послуг позивача, за відсутності доказів на спростування таких обставин і недоведеність зворотного, суд доходить висновку про доведеність позивачем посилань щодо наявності у [PERSON] заборгованості за надану їй позивачем теплову енергію в розмірі\~\~6742,15 гривень. Наданий відповідачем Акт звіряння взаємних розрахунків за договором 010039, не підтверджує відсутність заборгованості відповідача за надані позивачем послуги за адресою: [ADDRESS] , оскільки даний акт укладений з іншою особою [PERSON] та охоплює період з 01.01.2022 року по 24.01.2023 року, що виходить за межі періоду, визначеного в позовних вимогах. Вирішуючи решту заявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник\~вважається таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання\~або невиконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Рахунок розміру інфляційний нарахувань здійснюється наступним чином: (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х індекс інфляції / 100 - (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць). Якщо індекс інфляції за місяць менше 100%, показник інфляційних витрат за даний місяць не нараховується. 3 % річних нараховуються наступним чином: (сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х 3 х (кількість прострочених днів) 365 днів / 100. Статтею 26\~Закону № \~2189-VIII передбачено відповідальність за неналежне виконання договору. У разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги\~споживач зобов`язаний сплатити пеню\~в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені проведені позивачем на заборгованість, яка виникла виключно до 24 лютого 2022 року, а їх загальний розмір за наданими позивачем розрахунками складає 6141,46 гривень, з яких: 822,25 гривень 3% річних за період з 01.01.2021 року по 31.12.2023 року, нараховані на заборгованість, що виникла з 01.11.2020 року по 17.04.2025 року; 4318,14 гривень інфляційне збільшення за період січень 2021 року березень 2025 року, нараховане на заборгованість, що виникла з 01.11.2020 року по 17.04.2025 року; 1001,07 гривень пеня за період з 01.02.2021 року по 17.042025. року, нараховані на заборгованість, що виникла з 01.11.2020 року по 17.04.2025 року. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 05.03.2022\~№ 206 деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану, зокрема, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року (п. 2 вказаної вище постанови). Слід зазначити, що така заборона на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги,стосується виключно населення. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 17.06.2011Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги, тарифи формуються для трьох категорій споживачів населення, бюджетних установ, інших споживачів. У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 №2450/15/61-15 надано роз`яснення, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для населення здійснюють власники чи користувачі квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, а для власників нежитлових приміщень застосовується тариф як для інших споживачів. Як встановлено судом, заборгованість відповідача виникла за надану теплову енергію в нежитловому приміщенні, яке не може бути використане для проживання, а тому відповідач не може бути віднесена до категорії споживачів населення. Доказів, які б підтверджували, що нежитлове приміщення відноситься до об`єктів житлового фонду та використовувалось відповідачем для проживання, суду не надано, клопотань про витребування таких доказів не заявлено. Оскільки місцем надання послуг з постачання теплової енергії є нежитлове приміщення, яке не може використовуються для проживання, відповідач відноситься до категорії споживачів - інші споживачі, а тому положення абзацу 1 пункту 1постанови Кабінету\~Міністрів України\~№206\~від 05.03.2022 не можуть бути застосовані у даній цивільній справі. Розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені проведені позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства, й не спростовані відповідачем. Інших розрахунків відповідачем також не надано. За таких обставин, оскільки відповідачу надавались послуги з опалення, але вона не в повному об`ємі вносила плату за користування ними, тобто прострочила виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого за особовим рахунком № [NUMBER] утворилася заборгованість за постачання теплової енергії в період листопад 2020 року квітень 2021 року, то позивач вправі вимагати сплати відповідачем даної заборгованості, з урахуванням 3 % річних, встановленого індексу інфляції та пені за час прострочення. Щодо посилань сторони відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає наступне. Одним з\~видів порушення\~зобов`язання\~є прострочення\~невиконання зобов`язання\~в обумовлений\~сторонами строк.\~Якщо в\~зобов`язані\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~в цей\~строк (термін). За змістом ст. ст.256,257,261,262,267\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначається моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, зокрема, частина другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Момент закінчення строку визначений ст. 254 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 32 Закону № \~2189-VIII, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Постановою КМУ\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~№211\~від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~№1236\~від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 року. Пункт 12 розділу «Прикінцевих\~і перехідних\~положень» ЦК\~України передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово «продовжується», отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину. Крім того, Законом України\~від 15.03.2022\~№2120-ІХ\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», п. 19 ЦК викладено в наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Отже, строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину, а в подальшому зупинений у зв`язку із введенням воєнного стану. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України та часу введення в Україні карантину, в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Така позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 грудня 2023 року по справі № 212/10834/21. Оскільки загальний строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину, а в подальшому зупинений у зв`язку із введенням воєнного стану, то такий строк не пропущено позивачем, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконувала свої зобов`язання щодо утримання належного їй нерухомого майна, використала та не сплатила надані їй позивачем послуги з надання теплової енергій в період листопад 2020 року - квітень 2021року й має перед КП «Теплоенерго» ДМР заборгованість в сумі 6742,15 гривень, то у позивача також виникло право на стягнення 3 % річних у розмірі 822,25 гривень, інфляційної складової, що складає 4318,14 гривень, та пені в сумі 1001,07 гривень, що нараховані за період прострочення виконання зобов`язання - 12.2020 року 04.2021 року. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд\~з прав\~людини вказав,\~що згідно\~з його\~усталеною практикою,\~яка відображає\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011). З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на вищезазначений висновок суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За звернення до суду із даним позовом позивачем КП «Теплоенерго» ДМР сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 гривень. Також відповідачем надано суду докази понесення нею витрат професійну правничу\~допомогув розмірі 7500,00 гривень. Відповідно до\~ч.ч.\~1,2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~у разі\~часткового задоволення\~позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню, у відповідності до ст. 141 КПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 2422,40 гривень. При цьому, судові витрати відповідача по справі, також покладаються на неї.

Outcome: approved