Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

У грудні 2024 року заявник звернувся до суду із вищезазначеною заявою, у якій просив встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , яким помер [INFO] , на час відкриття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що [INFO] помер батько заявника [PERSON] , який на ім`я заявника 22 серпня 2008 року склав заповіт, яким заповів все своє майну заявнику [PERSON] . Після смерті батька заявника [INFO] відкрилась спадщина, однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заявник пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. У той же час, пропуск строку заявник обґрунтовує військовою агресією рф проти України, а спадкова маса знаходиться на тимчасово окупованій території. Крім того, факт спільного проживання заявника та померлого підтверджується також тим, що після повномасштабного вторгнення рф на Україну, померлий [PERSON] , переїхав до свого сина [PERSON] до м. Києва, де вони спільно проживали до часу відкриття спадщини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 січня 2025 року визначено головуючого суддю [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року відкрито окреме провадження у справі. Витребувано у Дев`ятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №58/2024, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 24.01.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача про долучення доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року повторно витребувано у Дев`ятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №58/2024, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 21.02.2025 та 19.03.2025 до суду надійшли витребувані докази від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори. Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року №60 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із неможливістю продовжувати розгляд справи суддею [PERSON] у зв`язку із відрахуванням її зі штату, пов`язаного зі смертю відповідно до наказу голови суду від 19 травня 2025 року №40-К. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2025 року визначено головуючого суддю Кицюк В.С. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження та продовжено розгляд справи в порядку окремого провадження. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків та допит заявника у якості свідка. 07.07.2025 до суду надійшло клопотання Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, у якому представник заінтересованої особи просить суд проводити розгляд справи без участі третьої особи та прийняти рішення на власний розсуд за наявними матеріалами справи. У судовому засіданні 07 липня 2025 року приведено до присяги та допитано заявника [PERSON] у якості свідка. У судовому засіданні 22 вересня 2025 року приведено до присяги та допитано свідка [PERSON] . У судовому засіданні представник заявника просив заяву задовольнити та встановити факт спільного проживання заявника зі спадкодавцем - померлим батьком заявника. Додатково звернув увагу, що заявник здійснював поховання батька та останній помер за місцем проживання заявника. Заявник у судовому засіданні підтримав позицію свого представника та просив задовольнити заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 серпня 1966 року, [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з копією заповіту від 22 серпня 2008 року, посвідченого секретарем Андрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області Мараховець Г.М., зареєстровано в реєстрі за №713, [PERSON] , [INFO] , все належне йому майно заповів [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 жовтня 2022 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . 31.10.2023 [PERSON] звернувся із заявою до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , внаслідок чого 31 січня 2024 року заведено спадкову справу №58/2024. Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фролової А.О. від 31 січня 2024 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] . Так, відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз.3 п.3 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч.2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Крім того, факт проживання заявника [PERSON] та померлого [PERSON] на час відкриття спадщини підтверджується: свідченнями свідка та поясненнями самого заявника під час його допиту як свідка, свідоцтвом про поховання, стенограмою виклику поліції. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, суд вважає доведеним, що заявник [PERSON] на час смерті [PERSON] постійно проживав разом із померлим на час відкриття спадщини. Оскільки строк звернення спадкоємця, який фактично прийняв спадщину, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини строком не обмежена, інших спадкоємців немає, спір про майнове або особисте немайнове право відсутній, відтак вимоги заявика підлягають задоволенню.

Outcome: approved