Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У серпні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,6 гектарів, для ведення особистого селянського (фермерського) господарства згідно з рішенням 8-ї сесії 23-го скликання Отроківської сільської ради від 01 березня 2000 року у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що вказаним вище рішенням ради згідно поданих заяв громадянам виділено земельні ділянки площею 0,60 гектарів кожному для ведення особистого селянського господарства на полях № 4, №1 відповідно з додатком № 1 від 25 липня 2000 року. Пунктом 44 до даного додатку внесено [PERSON] . Однак за життя [PERSON] приватизацію не завершив, оскільки [INFO] помер. Позивач спадщину після смерті батька прийняв, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, що є підставою для звернення позивача до суду. Представник позивача адвокат Соловей О.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позов підтримав. Від відповідача Новоушицької селищної ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника та визнання позову. Процесуальні дії у справі 08 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 02 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, ухвалює рішення без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом 10 липня 2015 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів усе майно, в тому числі грошові заощадження з компенсаційними витратами [PERSON] , про що свідчить заповіт (арк. спр. 7). Рішенням Отроківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області від 01 березня 2000 року № 4 «Про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери», у тому числі, виділено [PERSON] земельну ділянку площею 0,6 га для ведення особистого підсобного господарства на полях № 4, №5, №1 відповідно з додатком № 1 від 01 березня 2000 року, що підтверджується архівним витягом (арк.спр. 12). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (арк.спр.6 на звороті). Відповідно до довідок №215, 217 від 31 липня 2025 року, сформованих на підставі погосподарських книг, [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті була зареєстрована та проживала дружина [PERSON] , 1936 року народження (арк. спр. 7 на звороті). Відповідно до відповіді Новоушицької селищної ради від 01 серпня 2025 року [PERSON] із заявами щодо приватизації земельної ділянки площею 0,6 га для ведення особистого селянського господарства , яка розташована в с. Отроків, Новоушицької територіальної громади, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області не звертався (арк.спр.9-10). Даними листа Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області підтверджується, що [PERSON] роз`яснено право на звернення до суду із позовом про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в прядку спадкування (арк.спр.8-9). Відповідно до відповіді Новоушицької селищної ради на адвокатський запит №01-10-1903/2025 земельна ділянка, що виділена рішенням Отроківської сільської ради від 01 березня 2000 року № 4 [PERSON] для ведення підсобного селянського господарства знаходиться за межами с. Отроків Новоушицької територіальної громади та в користування іншим особам не передавалась. Даними спадкової справи №112/2016 підтверджується, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв позивач [PERSON] та йому 07 березня 2017 року нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та транспортний засіб. Інший спадкоємець - [PERSON] 15 липня 2016 року подала заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (арк. спр. 25-40). Позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв на право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, яка знаходиться за межами населених пунктів Отроківської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (арк. спр. 11). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст. 1220, ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст.1217,1223 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Зібрані по справі та досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що [INFO] помер [PERSON] . Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, оскільки подав заяву про прийняття спадщини нотаріусу у визначений законом строк. Відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що рішенням Отроківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області № 4 від 01 березня 2000 року його батькові [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства на полях № [NUMBER] , №1 відповідно з додатком № 1 від 25 липня 2000 року. Отже, [PERSON] розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, але не встиг її завершити у зв`язку із смертю. Відповідно до статті 6 ЗК України 1990 року (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Згідно зі статтею 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Відповідно до статті 56 ЗК України 1992 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ради народних депутатів передавалися безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надавалися безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково могли надаватися земельні ділянки у користування. Відповідно до статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Приватизація земельних\~ділянок передбачена\~постановою Верховної\~Ради України\~від 13\~березня 1992\~року №\~2200-ХІІ\~«Про прискорення\~земельної реформи\~та приватизацію\~землі» та\~Декретом Кабінету\~Міністрів України\~від 26\~грудня 1992\~року №\~15-92\~«Про приватизацію\~земельних ділянок». Проте дія\~Декрету поширювалась\~ на\~громадян,\~які вже\~мали у\~користуванні земельні\~ділянки,\~і умовою\~набуття за\~правилами Декрету\~№ 15-92\~права власності\~на земельні\~ділянки є\~те,\~що такі\~ділянки мали\~бути надані\~таким особам\~у користування\~раніше.\~Відповідно,\~передбачається,\~що межі\~такої земельної\~ділянки вже\~встановлено в\~натурі (на\~місцевості)\~та наявний\~певний документ\~про право\~на таку\~ділянку. У протилежному випадку, тобто у разі, якщо земельна ділянка раніше не перебувала у користуванні особи, яка виявила бажання її приватизувати, підлягав застосуванню загальний порядок щодо набуття у власність земельної ділянки, визначений статтями 17, 22, 23 ЗК України 1992 року. Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. З 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19 та від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20. Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. Глава 5 чинного ЗК України «Землі сільськогосподарського призначення» серед переліку не містить такого виду цільового призначення як землі для ведення підсобного сільського господарства, а також ст. 121 ЗК України не встановлює норми безоплатної передачі громадянам земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства. Верховний Суд у постановах від 11.12.2019 у справі №805/181/17-а та від 20 грудня 2019 року у справі №805/177/17-а, дійшов висновку, що поняття «для ведення особистого підсобного господарства», що застосовувалось у Земельному кодексі України від 18.12.1990 та поняття «для ведення особистого селянського господарства», що застосовується у чинному Земельному кодексі України, є тотожними. Оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, проте не завершив її, оскільки не отримав державного акту на право власності на земельну ділянку, то вважається, що позивач набув права на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] на підставі статей 1216 ЦК та 1218 ЦК України, а саме права на завершення процедури приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка є вільною, оскільки іншим особам власність чи користування не передавалась. У статті 16 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 даного Кодексу визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Обраний позивачем спосіб захисту права - визнання права є ефективним, право позивача підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права в даному випадку не існує. Розподіл судових витрат Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України та такими засадами цивільного судочинства, як справедливість та верховенство права, тому враховуючи, що спір виник не внаслідок винних дій відповідача, який проти позову не заперечував, будь - яких дій, які б порушували право позивача на оформлення спадщини не вчиняв, тому суд покладає судові витрати у виді судового збору на позивача незалежно від результатів вирішення спору та підстав для їх стягнення з відповідача не вбачає.

Outcome: approved