Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

18 квітня 2025 року (через систему «Електронний суд») позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» через свого уповноваженого представника адвоката Мих В.О., звернувся до Згурівського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024 у сумі 33950,00 грн, а також судовий збір у сумі 2422,40 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 24.01.2024 між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» було укладено кредитний договір № 7617651 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого відповідач отримав 10000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (додаток № 1) повернення кредиту та сплати комісії і процентів відповідачем не було внесено. Договір укладено в електронній формі та підписано відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підтвердженням добровільного укладення відповідачем даного договору підтверджує анкета-заява на кредит № 7617651 позичальника від 24.01.2024, що заповнена відповідачем. ТОВ «МІЛОАН» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит. Відповідач зі свого боку не виконав умови кредитного договору. Між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладений договір відступлення прав вимоги № 106-МЛ від 28.05.2024, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем. Зазначає, що сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024 було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «МІЛОАН» згідно з договором відступлення права вимоги № 106-МЛ від 28.05.2024. Сума заборгованості відповідача становить 33950,00 грн, з яких: 10000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 22950,00 грн - прострочена заборгованість за сумою відсотках; 1000,00 грн - прострочена заборгованість за комісією. Позивачем проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме, відповідачу було надіслано письмову претензію про погашення наявної заборгованості вих. № 23608585/2525 від 06.03.2025. Попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 2422,40 грн судового збору. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 28.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено відповідні строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Костенко О.М., у своїх усних та письмових поясненнях, які просив долучити до матеріалів справи, зазначив, що відповідач позов не визнає повністю з наступних підстав. На підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» надало суду копію договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024, копію графіку платежів за договором про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024, копію заяви на отримання кредиту № 7617651 від 24.01.2024, копію довідки про ідентифікацію, а також копію анкети-заяви на кредит № 7617651 від 24.01.2024. У договорі зазначено, що він укладений в електронній формі та підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно п. 6.1 та 6.2 договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в Інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність - комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Разом з тим, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» не надало суду належних та допустимих доказів надсилання [PERSON] електронного повідомлення на укладення електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» надало довідку ТОВ «МІЛОАН» про ідентифікацію, яка підтверджує ідентифікацію [PERSON] про укладенні договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024. Акцепт договору підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором: 24.01.2024 о 16:44:49, номер телефону: [NUMBER] . Проте, надана довідка була сформована попереднім кредитором ТОВ «МІЛОАН» вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації [PERSON] при укладенні договору. Також представник відповідача звернув увагу на розбіжності даних про підписання договору в копії анкети-заяви на кредит № 7617651 від 24.01.2024. Так, в договорі вказано, що він підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором 24.01.2024 о 16:44, тоді як в анкеті-заяві зазначено час підписання договору 24.01.2024 о 05:44:22. Матеріали справи не містять доказів належності номеру телефону [NUMBER] відповідачу, а також отримання останнім ідентифікатора: 458618 та підписання ним кредитного договору. Надані позивачем докази не підтверджують алгоритму укладення договору про споживчий кредит в електронній формі, про який зазначено позивачем у позовній заяві, оскільки паперова копія договору, укладеного в електронній формі не містить інформації, що надає можливість перевірити її достовірність відповідно до визначених у ст. 89 ЦПК України критеріїв доказування, а саме: про використання позичальником інформаційно-телекомунікаційної системи для укладення договору у електронній формі, погодження сторонами умов договору, процедури підписання договору електронним підписом, який позичальник, згідно з вищевказаними аргументами позивача, повинний був отримати у SMS-повідомленні, після чого використовувати його для підписання (накладення) тексту договору. Зазначений у тексті письмової копії договору про споживчий кредит та доповнений до нього одноразовий електронний ідентифікатор сам по собі не свідчить про те, що він був отриманий відповідачем від позивача, не підтверджує, що він використовувався відповідачем при укладенні вказаного електронного договору відповідно до визначеного у нормах ст. 11, 12 згаданого Закону порядку його укладення та не дозволяє перевірити достовірність та справжність інформації (верифікувати), яка зазначена в цьому документі та не надає можливість ідентифікувати позичальника за цим договором. Також, представник відповідача звернув увагу на те, що усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту договору про споживчий кредит у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для підписання кредитного договору знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу (відступлення права вимоги) передаються їх правонаступнику - новому кредитору - позивачу у даній справі, а не знаходяться у відповідача, який внаслідок цього не має процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів. Вважає, що покладення на відповідача обов`язку спростування підписання ним договору про споживчий кредит електронним підписом одноразовим ідентифікатором є надмірним процесуальним тягарем, що не відповідає принципам пропорційності та змагальності - ст. 11, 12 ЦПК України. Надана позивачем копія електронного доказу кредитного договору з доповненнями та заявами, які містять інформацію про його підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора - не може вважатися достовірним та достатнім у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, дійти до висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договору про споживчий кредит, який входить до предмета доказування. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор, так і факту отримання ним одноразового ідентифікатора, який зазначений у паперовій копії оригіналу електронного договору про споживчий кредит. У справі відсутні докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі первинного кредитора, відсутні докази отримання саме відповідачем коштів згідно з договором про споживчий кредит, тому у справі відсутні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів позивача. Про те, що саме такі обставини входять до предмета доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених в електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 та від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21. У справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що письмова копія електронного договору про споживчий кредит створювалася у порядку, визначеному Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та, що він підписувався електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронного договору про споживчий кредит, а його зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів, які внаслідок цього можуть бути взяті до уваги судом. Додатково представник відповідача звернув увагу на те, що інформація про підписання електронного договору розміщена на початку самого договору, а тому текст, який розміщений після підписів - це не підписаний текст. В кінці ж договору та додатків до договору підписи сторін відсутні. Відповідно до п.1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 грн. Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти 536354*67 (п. 2.1 договору). Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові дані. Відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. У п. 194 постанови Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21 також зазначено, що розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу. Однак матеріали справи, що є предметом розгляду, не містять виписки за рахунком № [NUMBER] , на який за умовами кредитного договору № 7617651 від 24.01.2024 позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк. Саме по собі існування договору № 7617651 від 24.01.2024 не свідчить про те, що він був взагалі виконаний (реалізований). ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» не надало суду належних та допустимих доказів надання відповідачу кредиту за договором про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024. Позивач надав копію платіжного доручення № 121132934 від 24.01.2024 на суму 10000,00 грн, яке підписане посадовою особою ТОВ «МІЛОАН» з прикладенням печатки товариства. Проте, вона не може вважатися належним доказом надання [PERSON] кредиту на підставі вказаного договору, оскільки не відповідає за формою та змістом вимогам, установленим постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» у відповідній редакції. Надана ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» копія платіжного доручення не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу. В матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який згідно вказаного платіжного доручення здійснювалося перерахування коштів, належить саме [PERSON] ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» не надало суду жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок [PERSON] на підставі договору про споживчий кредит №7617651 від 24.01.2024, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідного рахунку відповідачу. Розрахунок заборгованості, складений позивачем, не є доказом, оскільки не підтверджує здійснення фінансових операцій. Обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, є складовою змісту позову (фактично його обґрунтуванням, ілюстрацією арифметичних дій за результатами яких склалась сума, заявлена позивачем до стягнення) та не є доказом у справі (див. п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). Не є доказом на підтвердження суми боргу також і витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 106-МЛ від 28.05.2024, оскільки не підтверджує здійснення фінансових операцій та не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості. Надана позивачем виписка з особового рахунку за договором про споживчий кредит №7617651 від 24.01.2024, не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості, такий документ повністю складено позивачем (односторонньо) та лише ілюструє обрахунки позивача щодо порядку визначення суми, заявленої до стягнення, але не підтверджує наявність заборгованості, її походження і розмір. З урахуванням того, що наведений позивачем розрахунок суми боргу за договором про споживчий кредит не є зведеним документом, який не було погоджено з відповідачем і не підтверджено первинними обліковими бухгалтерськими документами, вважає, що слід дійти висновку, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором у розмірі, зазначеному у виписці створеній самим позивачем. Належних, допустимих та достатніх доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними, наявності заборгованості та її розміру, матеріали справи не містять, а відтак позов є недоведеним та необґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З огляду на наведене, на приписи ЦПК України, концепцію негативного доказу та специфіку спорів про стягнення кредитних коштів в контексті того, що споживач, як слабша сторона, підлягає особливому правовому захисту, вважає, що надання виписки з особового рахунку боржника у відповідній категорії спорів є обов`язком саме позивача у справі. У позивача (який є професійним учасником ринку фінансових послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, в тому числі тих, що мають виключне значення для розгляду даної справи протягом всього часу до суду не подав та про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк, суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався. Щодо переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» за договором факторингу № 106-МЛ від 28.05.2024 року зазначив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладений договір про відступлення права вимоги № 106-МЛ, за умовами якого до ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перейшли права грошової вимоги до боржників, які зазначені у Реєстрі боржників. Згідно з копією акту приймання-передачі реєстру боржників від 28.05.2024 року до договору факторингу № 106-МЛ від 28.05.2024 року ТОВ «МІЛОАН» передав, а ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» прийняв Реєстр боржників, складений за формою згідно із Додатком № 1 до Договору. При цьому, не є доказом на підтвердження переходу права вимоги витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 106-МЛ від 28.05.2024, оскільки не підтверджує здійснення фінансових операцій та не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості. Фактично наданий суду витяг не є витягом з оригінального реєстру боржників, оскільки являє собою аркуш паперу, на якому позивачем надрукована певна інформація, яка на його думку відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, що є додатком до договору факторингу. Поданий у такий спосіб витяг не є ідентичним поданню стороною письмового доказу в розумінні ст. 95 ЦПК України , та не є копією, як оригіналу документу (реєстру), так і витягу з нього. Оскільки оригінальний реєстр боржників є документом, що підписується всіма учасниками правочину, витяг з нього, як його частина, також має бути підписана як «Фактором», так і «Клієнтом». Відсутність підпису «Фактора» на витягу з реєстру боржників не дає суду підстав вважати доведеним факт передачі права вимоги таким фактором «Клієнту». Отже матеріали справи не містять належних та допустимих доказів передачі права вимоги від первісного кредитора до позивача за договором № 7617651 від 24.01.2024, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором на користь позивача. Заслухавши усні пояснення представника відповідача, дослідивши письмові пояснення, викладені в позовній, та наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступних висновків. У позовній заяві позивач зазначає, що набув прав вимоги до відповідача [PERSON] на підставі Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024. Відповідно до п. 1.1 Договору відступлення прав вимоги на умовах, встановлених цим договором, кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Згідно з п. 6.2.2 Договору відступлення прав вимоги для підтвердження дійсності прав вимоги, що відступаються, кредитор надає новому кредитору документацію в порядку, передбаченому цим договором. Права вимоги переходять до нового кредитора у день здійснення фінансування (оплати на користь кредитора у повному обсязі в сумі, вказаній в п. 7.1 цього договору - 2162236,36 грн без ПДВ), після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Оформлення відступлення права вимоги здійснюється шляхом підписання Акту приймання-передачі реєстру боржників (Додаток № 2) відповідно до п. 8.3.2 договору (п. 6.2.3 договору). За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). В силу норми ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові від 18.10.2023 у справі № 905/306/17 Верховний Суд зазначає, що для підтвердження факту відступлення права вимоги заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 тощо. На підтвердження наявності у позивача права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024, окрім копії Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» (кредитор) та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (новий кредитор), позивач ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» надало також: копію акту приймання-передачі Реєстру боржників від 28.05.2024 до Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024; копію Додаткової угоди № 1 від 04.02.2025 до Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024, якою сторони внесли зміни в Додаток № 1 до Договору - форму Реєстру боржників; копію платіжної інструкції № 2258 від 28.05.2024 на суму 2162236,36 грн без ПДВ на підтвердження оплати за Договором відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024; копію витягу з Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28 травня 2024 р. (у новій редакції згідно додаткової угоди №1 від 04 лютого 2025 р.), який сформований та підписаний представником ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» Мих В.О. та датований 04 лютого 2025 року. З наданих позивачем доказів вбачається, що договір відступлення прав вимоги №106-МЛ укладено 28.05.2024, оплата за договором здійснена 28.05.2024, акт приймання-передачі Реєстру боржників сторонами підписано 28.05.2024, тобто дата підписання Реєстру боржників теж має бути 28.05.2024. В той же час, позивач долучив копію витягу з Реєстру боржників датованого 04.02.2025 та у редакції згідно додаткової угоди №1 від 04 лютого 2025 р. Згідно з ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Особливістю витягу з документів є те, що витяг - це точна копія тієї частини документа, яка має значення для вирішення спору, засвідчена уповноваженою (-ими) особою (-ами). При цьому, під час оформлення витягу реквізити документа переносяться у витяг повністю, а з тексту документу береться лише та частина, яка є необхідною. Проте, з дослідженої копії витягу з Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28 травня 2024 р. вбачається, що це є документ довільної форми, в якому відсутні обов`язкові реквізити та який містить певну інформацію відносно боржника [PERSON] та підписаний лише представником позивача ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ». У витягу з Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28 травня 2024 р. зазначено «(у новій редакції згідно додаткової угоди №1 від 04 лютого 2025 р.)», тобто в редакції, яка не була чинною на дату оплати за договором та підписання акту приймання-передачі Реєстру боржників - 28.05.2024, а також цей витяг не відповідає затвердженій сторонами формі Додатку № 1 до Договору - формі Реєстру боржників у редакції додаткової угоди №1 від 04 лютого 2025 р., на яку є посилання у витягу. При цьому, копія Реєстру боржників чи належним чином оформлений витяг з Реєстру боржників, які б надали суду можливість перевірити, чи дійсно право вимоги до відповідача [PERSON] за договором про споживчий кредит №7617651 від 24.01.2024 було передане від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» та розмір заборгованості, переданої за договором. Для підтвердження існування та розміру заборгованості відповідача [PERSON] , за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024 перед первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН», право вимоги за якою, як стверджує представник позивача, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло на підставі Договору відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024, позивач долучив до позовної заяви відскановану копію копії електронного договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024 з Додатком № 1 - «Графік платежів», Додатком № 2 - «Заява на отримання кредиту № 7617651» та Додатком № 3 - «Додаткові контактні дані Позичальника для взаємодії за Кредитним договором» на папері (тобто візуального подання електронного договору з додатками на папері), яка засвідчена представником позивача, а також: відскановану копію копії електронної анкети-заяви на кредит №7617651, створеної на сайті: miloan.ua 24.01.2024, на папері, засвідченої підписом генерального дитектора ТОВ "МІЛОАН" та відбитком печатки товариства, а копія з копії якої засвідчена представником позивача; копію відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором 7617651, сформованої ТОВ «МІЛОАН»; копію платіжного доручення 121132934 від 24.01.2021; копію довідки ТОВ «МІЛОАН» про ідентифікацію [PERSON] (надіслання одноразового ідентифікатора); копію виписки з особового рахунка за Кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024, сформованої представником ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»; копію претензії Вих. № 23608585/2525 від 06.03.2025, яка направлена відповідачу [PERSON] разом з позовною заявою та додатками 21.03.2025, що підтверджується копією опису вкладення. Щодо факту укладення кредитного договору та отримання грошових коштів відповідачем, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. За змістом статей 626, 628-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Позивач стверджує, що договір про надання споживчого кредиту № 7617651 від 24.01.2024 укладений між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» в електронній формі та підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідач заперечує факт укладення договору № 7617651 від 24.01.2024 з ТОВ «МІЛОАН» та отримання кредитних коштів на підставі цього договору. Зокрема, у своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що позивач не довів факт належності вказаного у договорі номеру телефону [NUMBER] відповідачу, а також отримання останнім ідентифікатора: 458618 та підписання ним кредитного договору. Представник відповідача також звернув увагу на те, що інформація про підписання електронного договору розміщена на початку самого договору, а тому текст, який розміщений після підписів не можна вважати текстом договору, який підписаний сторонами. Крім того, представник позивача вказав на відсутність належних, допустимих та достовірних докази того, що письмова копія електронного договору про споживчий кредит створювалася у порядку, визначеному Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та, що він підписувався електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронного договору про споживчий кредит, а його зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів, які внаслідок цього можуть бути взяті до уваги судом. Судом встановлено, що в анкеті-заяві містяться особисті дані відповідача [PERSON] , а саме: прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер, дата народження, стать, вік, номер мобільного телефону, серія та номер паспорта громадянина України, адреса реєстрації та проживання тощо, відмітки про надані позичальником згоди: Правила кредитування, Бюро кредитних історій, а також, процес оформлення та розгляду заяви 7617651 із зазначенням дати та часу вчинення відповідних дій (зокрема, заповнення заявки 2024-01-24 05:40:13 - 2024-01-24 05:41:31, автоматична перевірка 2024-01-24 05:41:31 - 2024-01-24 05:41:38, перевірка у БКІ 2024-01-24 05:41:38 - 2024-01-24 05:41:41, скоринг 2024-01-24 05:41:41 - 2024-01-24 05:41:41, перевірка у БКІ 2024-01-24 05:41:41 - 2024-01-24 05:41:59, скоринг 2024-01-24 05:41:59 - 2024-01-24 05:42:01, підписання паспорту кредиту 2024-01-24 05:42:01 - 2024-01-24 05:44:22, підписання договору 2024-01-24 05:44:22 - 2024-01-24 05:44:49, оброблено 2024-01-24 05:44:49. Замовлена сума - 10000,00 грн на 15 днів. Погоджені умови кредитування: сума - 10000,00 грн, строк - 15 днів, комісія за надання - 10,00 % одноразово, ставка процентів - 1,50 % за кожен день користування. Анкета-заява на кредит № 7617651 від 24.01.2024 не містить електронного підпису позичальника. До позовної заяви, також, додано індивідуальну частину Договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024 з додатками. У заяві на отримання кредиту № 7617651 від 24.01.2024, яка є додатком № 2 до договору, містяться особисті дані відповідача [PERSON] , а саме: прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер, дата народження, стать, вік, номер мобільного телефону, серія та номер паспорта громадянина України та ким виданий, адреса реєстрації та проживання тощо та вказана платіжна картка - [NUMBER]. Замовлена сума - 10000,00 грн, загальний строк кредитування - 105 днів, з них пільговий період - 15 днів, поточний період - 90 днів, процентна ставка протягом пільгового періоду - 1,50 % на день, протягом поточного періоду - 2,30 % на день, комісія за надання кредиту - 10,00 % від суми кредиту. Аналогічні умови кредитування (сума кредиту, строк кредитування, процентні ставки протягом пільгового та поточного періодів) вказані в тексті індивідуальної частини Договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024, а саме у пунктах 1.2, 1.3 та 1.5 кредитного договору. Відповідно до п. 6.1 договору № 7617651 від 24.01.2024 цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в Особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність - комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери. На договір накладається електронний підпис уповноваженого працівника кредитодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу, що визначає дату та час укладення договору. Після укладення цей кредитний договір надається (надсилається) позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту, або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству (п. 6.2 договору). Відповідно до п. 7.1 договору цей договір (з додатками № 1, № 2, № 3 та Правилами) набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно Правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього договору. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (в редакції чинній на дату укладення договору) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. У пункті 5 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію») . Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Як зазначено у статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи (осіб), яка (які) підписує(-ють) електронний документ та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При цьому, із системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразовим ідентифікатором та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З наданих позивачем копій документів вбачається, що на першому аркуші копії індивідуальної частини договору містяться написи «Підписано 24.01.2024 16:44 [PERSON] одноразовим ідентифікатором 458618» та «Підписано ТОВ Мілоан [PERSON]. сертифікат [NUMBER]». Електронна позначка часу накладення електронного підпису уповноваженого працівника кредитодавця, яка відповідно до п. 6.2 кредитного договору визначає дату та час укладення договору, відсутня. При цьому, електронні підписи сторін в кінці тексту договору та додатків до нього відстутні. Суд звертає увагу на те, що підпис ідентифікує автора та слугує для підтвердження того, що особа, яка його підписала, ознайомлена з документом і погоджується з його змістом. В юридичному сенсі підпис є підтвердженням певної дії, угоди чи зобов`язаннята надає документу юридичну силу. Підписання документа перед його тексто, а так само підписання документа в будь-якому іншому місці, а не в кінці документ, та надання такому документу юридичної сили (статусу підписаного) не узгоджуватиметься із завданням цивільного судочинства, оскільки викликатиме сумніви щодо його правових наслідків і дійсних намірів особи (осіб), які його підписали. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Як уже зазначалося вище, позивачем до позовної заяви, яка подана через систему «Електронний суд», додано, серед інших доказів, відскановану копію копії електронного договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024 з Додатками № 1, № 2, № 3 на папері (тобто візуального подання електронного договору з додатками на папері), яка засвідчена представником позивача, а також відскановану копію копії електронної анкети-заяви на кредит №7617651, створеної на сайті: miloan.ua 24.01.2024, на папері, яка засвідчена підписом генерального дитектора ТОВ "МІЛОАН" та відбитком печатки товариства, а копія з копії якої засвідчена представником позивача. Така форма подання копії електронного доказу не відповідає вимогам ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ст. 100 ЦПК України та позбавляє суд можливості перевірити цілісність електронного документа, зокрема, те, що підписами, про накладення яких міститься інформація на початку тексту договору, стронами було підтверджено погодження усього змісту договору (включно з додатками чи без них). Додатки № 1 та № 3 не містять електронних підписів сторін. Додаток № 2 - Заява на отримання кредиту, не містить електронного підпису заявника [PERSON] . Також з копії анкети-заяви на кредит №7617651, створеної на сайті: miloan.ua 24.01.2024, вбачається, що вона не містить електронного підпису заявника [PERSON] . Крім того, позивачем фактично додано до позовної заяви дві заяви від імені [PERSON] на отримання кредиту датовані однією датою - 24.01.2024, в яких зазначено різні бажані умови кредитування. Також відрізняються «погоджені умови кредитування по заяві 7617651» у анкеті-заяві і ті, що зазначені в договорі, зокрема, щодо строку кредитування та розміру процентної ставки. У заяві-анкеті міститься інформація про підписання паспорту кредиту, проте до позовної заяви його копія позивачем не долучена. Також, заява-анкета у розділі «Процес оформлення та розгляду заяви 7617651» містить наступну інформацію «Підписання договору 2024-01-24 05:44:22 - 2024-01-24 05:44:49» та «Оброблено 2024-01-24 05:44:49», у той час як на договорі є позначка часу «Підписано 24.01.2024 16:44». Також у копії довідки про ідентифікацію від 14.10.2024 зазначено, що дата і час відправки одноразового ідентифікатора позичальнику на номер телефону [NUMBER] - 2024-01-24 16:44:49. Позивачем також не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дого, що номер мобільного телефону [NUMBER] належить відповідачу [PERSON] та, що саме [PERSON] отримав на цей номер телефону одноразовий ідентифікатор 458618 та використав його для підписання кредитного договору №7617651 від 24.01.2024. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН». Довідка про ідентифікацію є документом, який створений первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН», та сама по собі не може бути належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження фактів належності номеру телефона [PERSON] , надіслання на цей номер одноразового ідентифікатор 458618, його отримання відповідачем [PERSON] та використання ним для підписання кредитного договору №7617651 від 24.01.2024. З огляду на вищезазначене, суд позбавлений можливості перевірити, чи дійсно між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] був укладений кредитний договір №7617651 від 24.01.2024 та, якщо договір укладено, то на яких саме умовах, а також перевірити цілісність кредитного договору та додатків до нього. Згідно з п. 2.1 кредитного договору №7617651 від 24.01.2024 кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти [NUMBER]. Відповідно до п. 7.1 договору саме з моменту отримання кредиту набувають чинності права та обов`язки сторін, що обумовлені цим договором. На підтвердження надання відповідачу та зарахування на його банківську карту кредитних коштів в розмірі 10000,00 грн позивачем додано до позовної заяви копію платіжного доручення 121132934 від 24.01.2024, де зазначена наступна інформація: платник - ТОВ «Мілоан», банк платника - ПриватБанк, отримувач [PERSON] , банк отримувача - pb, Кредит рах.№ [NUMBER], сума 10000,00 Українська гривня, призначення платежу: Кошти згідно договору 7617651. Платіжне доручення засвідчене підписом (без зазначення посади та ПІБ підписанта) та печаткою ТОВ «МІЛОАН». Представник відповідача зазначає, що дане платіжне доручення не може вважатися належним доказом надання [PERSON] кредиту на підставі договору № 7617651 від 24.01.2024, оскільки не відповідає за формою та змістом вимогам, установленим постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» (далі також - Інструкція № 22). Проте, постанова Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» втратила чинність 01.08.2022. Станом на дату 24.01.2024, вказану у платіжному дорученні, порядок проведення безготівкових розрахунків регулювався, зокрема, Законом України «Про платіжні послуги» та Інструкцією про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163 (далі також - Інструкція № 163). Термін «платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючого банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача» використовувався в Інструкції № 22, та цією ж Інструкцією затверджувалася форма платіжного доручення. За своїм змістом термін «платіжне доручення» є синонімом терміну «платіжна інструкція». Проте, Інструкція № 163 в редакції чинній на дату, вказану у наданому позивачем платіжному дорученні - 24.01.2024, як і Закон України «Про платіжні послуги» не містить поняття «платіжне доручення». Відповідно до п. 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163 (в редакції чинній на дату, вказану у платіжному дорученні - 24.01.2024) (далі - Інструкція № 163) ця інструкція визначає: 1) порядок ініціювання платіжних операцій за рахунками користувачів платіжних послуг (далі - користувач), які відкриті в надавачів платіжних послуг з обслуговування рахунку (далі - надавач платіжних послуг); 2) обов`язкові реквізити платіжної інструкції, вимоги щодо їх заповнення; 3) порядок виконання надавачами платіжних послуг заходів щодо арешту коштів на рахунках користувачів. Згідно з п. 5 Інструкції № 163 вимоги цієї Інструкції поширюються на ініціаторів, надавачів платіжних послуг і обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пп. 15, 16 п. 6 Інструкції № 163 платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього. Відповідно до п. 9 Інструкції № 163 ініціатор має право оформити платіжну інструкцію в електронній або паперовій формі. Форма, порядок надання платіжної інструкції, засоби дистанційної комунікації для ініціювання платіжних операцій визначаються умовами договору між користувачем і надавачем платіжної послуги. Ініціатор заповнює реквізити платіжної інструкції державною мовою з урахуванням вимог, зазначених в указівках щодо заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток), та вимог розділів ІІ-ІV, VI цієї Інструкції. Ініціатор має право заповнювати реквізити платіжної інструкції латинськими літерами, якщо це передбачено правилами платіжної системи/внутрішніми правилами надавача платіжних послуг. У додатку до Інструкції № 163 містяться указівки щодо заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі. Відповідно до п. 44 розділу ІІ Інструкції № 163 надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення реквізитів платіжної інструкції, визначених у підпунктах 1-4, 6 пункту 37 розділу II цієї Інструкції (а саме: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 6) підпис(и) платника) , відповідно до вимог додатка до цієї Інструкції. Надавач платіжних послуг платника відмовляє платнику у виконанні платіжної інструкції в порядку, установленому в пунктах 12 та 27 розділу I цієї Інструкції, якщо реквізити платіжної інструкції заповнено з порушенням розділів I, II цієї Інструкції та додатка до цієї Інструкції. Дослідивши копію наданого позивачем платіжного доручення на відповідність вимогам Інструкції №163 щодо оформлення платіжної інструкції, суд встановив, що дане платіжне доручення вимогам Інструкції не відповідає. Зокрема, згідно п. 5 додатку до Інструкції реквізит «сума» зазначається цифрами, гривні від копійок відділяються комою «,» копійки позначаються двома знаками. Сума цифрами відповідає сумі словами. Відповідно до п. 4 додатку до Інструкції реквізит «Сума словами» у платіжній інструкції в електронній формі не заповнюється. У платіжній інструкції в паперовій формі зазначається з великої літери сума та слово «гривень» («гривня», «гривні» або «грн»), копійки - цифрами та слово «копійка» («копійки», «копійок» або «коп.»). У наданому позивачем платіжному дорученні у реквізиті «Сума» зазначено «10000.00 Українська гривня», що не відповідає вимогам п. 4, 5 додатку до Інструкції № 163. Відповідно до п. 10 та 15 додатку до Інструкції № 163 під час заповнення реквізитів «Надавач платіжних послуг платника» та «Надавач платіжних послуг отримувача» зазначається повне або скорочене найменування надавача платіжних послуг платника/отримувача, яке міститься в Державному реєстрі банків або в Державному реєстрі фінансових установ. У наданому позивачем платіжному дорученні реквізити «Надавач платіжних послуг платника» та «Надавач платіжних послуг отримувача» відсутні, натомість містяться реквізити «Банк платника», де зазначено «Приватбанк», та «Банк отримувача», де зазначено «pb», що не відповідає вимогам п. 10 та 15 додатку до Інструкції. Також, відповідно до п. 18 та 19 додатку до Інструкції № 163 платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) має(ють) право розпоряджатися рахунком, або кодом автентифікації (реквізит «Підписи платника») та підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (реквізит «Підпис надавача платіжних послуг»). Проте, надане позивачем платіжне доручення взагалі не містить реквізиту «Підпис надавача платіжних послуг». У платіжних інструкціях в паперовій формі зазначаються дата прийняття до виконання та дата виконання відповідно до вимог п. 22 та 23 додатку до Інструкції № 163. Тобто, надане позивачем платіжне доручення не відповідає цим та іншим вимогам Інструкції № 163 щодо оформлення платіжної інструкції, не містить будь-яких відміток про те, що таке розпорядження ініціатора платежу було виконане надавачем платіжних послуг. За таких обставин, долучена до позовної заяви копія платіжного доручення 121132934 від 24.01.2024 не може вважатися належним та допустимим доказом надання відповідачу [PERSON] грошових коштів в кредит на підставі договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024 та наявності у нього заборгованості за цим договором та її розміру. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі. Водночас, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі та відсилання клієнту. Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки. Відповідно до п. 63 Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. На підтвердження наявності та розміру заборгованості відповідача [PERSON] позивачем також надані копія відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором 7617651, складеної ТОВ «МІЛОАН», та копія виписки з особового рахунка за Кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024, складеної представноком позивача Мих В.О. Проте, як слушно зазначає представник відповідача, ці документи не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в договорі, не відображає інформацію про здійснення чи не здійснення відповідачем будь-яких проплат за кредитним договором. Ці документи складені відповідно первісним кредитором та новим кредитором (позивачем) та за відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, вказана в них інформація не може бути доказом наявності та розміру заборгованості, яку просить стягнути позивач. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими, зокрема, у постановах від 01.08.2022 у справі № 369/11694/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Позивач не зазначав у позовній заяві докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою та заявляв жодних клопотань щодо витребування доказів на підтвердження факту отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів на підставі договору № 7617651 від 24.01.2024. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, позивач не надав та у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази як на підтвердження факту укладення між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] договору про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024, так і на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів на підставі цього договору та факту існування та розміру заборгованості відповідача. Крім того, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту набуття ним права вимоги до відповідача [PERSON] за договором про споживчий кредит № 7617651 від 24.01.2024. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). При цьому, згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України), а також електронними доказами, якими є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі (ч. 1 ст. 100 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів укладення 24.01.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] договору про споживчий кредит № 7617651 на вказаних у ньому умовах та виконання ТОВ «МІЛОАН» умов кредитного договору щодо здійснення безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника, тобто існування у ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до [PERSON] на момент відступлення права вимоги за договором відступлення прав вимоги №106-МЛ від 28.05.2024, а також належного підтвердження факту переходу права вимоги за цим договором до позивача ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», суд дійшов висновку про те, що позов ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 7617651 від 24.01.2024 не підлягає задоволенню. Позивач, окрім заборгованості за кредитним договором, просив стягнути з відповідача судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed