Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Обґрунтування позовних вимог та стислий виклад позицій сторін. 21.08.2025 Шепетівська міська рада Хмельницької області звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що згідно рішення XII сесії міської ради VI скликання №12 від 09.08.2011 «Про затвердження в оперативне управління або повне господарське відання комунального майна територіальної громади» у комунальній власності територіальної громади м. Шепетівки в особі Шепетівської міської ради є гуртожиток, загальною площею 1545,3 кв.м., що розташований по [ADDRESS] . Право комунальної власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 29.12.2016. Згідно наданої інформації з регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області цей гуртожиток в Єдиному реєстрі державної власності не зареєстрований. Відповідно до технічної інвентаризації житлові приміщення ІІ та ІІІ поверхів гуртожитку є приміщеннями кімнатного типу. Відповідач [PERSON] , зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] . До моменту набуття Шепетівською міською територіальною громадою права комунальної власності на гуртожиток, [PERSON] , був наймачем кімнати № [NUMBER] як працівник ВАТ «АТП-16807». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №439054011 та №439053682 від 12.08.2025 [PERSON] , є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер 742, виданого 13.03.2025 року видане Першою Шепетівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області. 29.05.2024 комісія з обстеження об`єкта нерухомого майна провела обстеження гуртожитку [ADDRESS] , про що складений відповідний акт. Комісія встановила, що особи, які зареєстровані в кімнатах гуртожитку, фактично не проживають у ньому, приміщення гуртожитку за цільовим призначенням не використовується. 10.10.2024 встановлені навісні замки на ІІ та ІІІ поверхах гуртожитку, що унеможливило використання комунального майна сторонніми особами. 20.03.2025 вищезгадана комісія повторно обстежила гуртожиток та встановила, що після встановлення навісних замків, особи, які зареєстровані у житлових приміщеннях гуртожитку, до виконавчого комітету Шепетівської міської ради зі скаргами про перешкоди у доступі до зареєстрованого місця проживання не зверталися. Зазначені обставини підтверджують той факт, щоці особи не користуються кімнатами, не цікавляться станом житла, у якому зареєстровані. Оскільки відповідач [PERSON] за своїм місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, факт його реєстрації порушує право позивача на вільне розпорядження майном, позбавляє можливості використовувати його за цільовим призначенням. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Представник позивача Шепетівської міської ради Хмельницької області Ребекевша С.Ф. на адресу суду надіслала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Позиція сторони відповідача Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації місця проживання та шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, згідно довідки Укрпошти поштове відправлення повернуте до суду у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою, у судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 21.08.2025 позивач звернувся до суду з цим позовом. 21.08.2025 суд отримав інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрив спрощене провадження в справі та призначив її до судового розгляду на 22.09.2025. 22.09.2025 суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у зв`язку з тим, що відповідач повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзив не подав, представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази. Суд встановив, що гуртожиток по [ADDRESS] , загальною площею 1545,3 кв.м. належить до комунальної власності територіальної громади м. Шепетівка в особі Шепетівської міської ради Хмельницької області згідно рішення XII сесії Шепетівської міської ради VI скликання №12 від 09.08.2011 «Про затвердження в оперативне управління або повне господарське відання комунального майна територіальної громади». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77830447 від 06.01.2017 гуртожиток по [ADDRESS] , загальною площею 1545,3 кв.м., житловою площею 395,6 кв.м., на праві комунальної власності зареєстрований за територіальною громадою м. Шепетівка в особі Шепетівської міської ради Хмельницької області з 29.12.2016, номер запису про право власності №18504899. Відповідно до інформації №05-01-03769 від 04.12.2014 регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області, об`єкт нерухомого майна гуртожиток по [ADDRESS] , в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності не зареєстрований. Згідно технічного паспорта від 01.03.2016, виготовленого КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» на громадський будинок\~будівлю гуртожитку по [ADDRESS] , та повідомлення КП «Шепетівське бюро технічної інвентаризації» Шепетівської міської ради №213 від 04.04.2025, приміщення ІІ та ІІІ поверхів в гуртожитку є приміщеннями кімнатного типу. Відповідач [PERSON] набув право користування кімнатою [ADDRESS] як працівник ВАТ «АТП-16807», що підтверджується заявою [PERSON] , адресованою директору ВАТ «АТП-16807» від 10.04.2007, карткою прописки\~форма 16. Згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №23 від 14.08.2025 [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження об`єкту нерухомого майна\~гуртожитку по [ADDRESS] від 29.05.2024 обстежено гуртожиток, що належить до комунальної власності Шепетівської міської територіальної громади, встановлено, що балансоутримувачем будівлі гуртожитку є виконавчий комітет Шепетівської міської ради; у приміщенні гуртожитку зареєстроване місце проживання 15 осіб; особи, які зареєстровані в кімнатах гуртожитку, в тому числі [PERSON] , який зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] , фактично в них не проживають, приміщення гуртожитку за цільовим призначенням не використовується. Встановлені навісні замки на ІІ та ІІІ поверхах гуртожитку, що унеможливило використання комунального майна сторонніми особами. Згідно акту обстеження об`єкту нерухомого майна\~гуртожитку по [ADDRESS] від 20.03.2025 проведене повторне обстеження гуртожитку з метою встановлення стану об`єкту нерухомого майна та встановлення фактичного проживання осіб, зареєстрованих у гуртожитку для виявлення вільних житлових приміщень, які можуть бути включені до фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. З`ясовано, що після встановлення навісних замків, особи, які зареєстровані у житлових приміщеннях гуртожитку, до виконавчого комітету Шепетівської міської ради, зі скаргами про перешкоди у доступі до зареєстрованого місця проживання, не зверталися. [PERSON] не користується кімнатою, не цікавиться станом житла, у якому зареєстрований з моменту державної реєстрації речових прав на вищевказаний гуртожиток, а саме з 29.12.2016. Комісія дійшла висновку щодо необхідності визнання осіб, які зареєстровані у житлових приміщеннях гуртожитку, такими, що втратили право користування жилими приміщеннями в судовому порядку. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №439054011 від 12.08.2025 [PERSON] , є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер 742, виданого 13.03.2025 року, видане Першою Шепетівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області. Застосовані норми права. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України), згідно з якими ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. У відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02серпня 2023року в справі № 761/9063/21 провадження № 61-1935св23 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей7172ЖКУкраїни дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею71ЖКУкраїни строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить із того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такого висновку щодо застосування статей71,72ЖКУкраїни у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-375/2005 (провадження № 61-24981св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 201/10924/13-ц (провадження № 61-9646св19). У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей7172ЖКУкраїни дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Частиною четвертою статті 10ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Мотиви та висновки суду Суд встановив, що відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 19.04.2007, набув права користування кімнатою [ADDRESS] як працівник ВАТ «АТП-16807». Гуртожиток по [ADDRESS] належить до комунальної власності Шепетівської міської територіальної громади в особі Шепетівської міської ради Хмельницької області, право комунальної власності на нього зареєстровано в реєстрі 29.12.2016. Фактично з часу реєстрації права комунальної власності на гуртожиток, відповідач у гуртожитку не проживає, станом кімнати, як житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Відповідач з 13.03.2025 має на праві приватної власності інше житло, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №439054011 від 12.08.2025 [PERSON] , є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, втратив інтерес до житлового приміщення у гуртожитку, що було надане йому для тимчасового проживання як працівнику ВАТ «АТП-16807». Станом на час розгляду спору ВАТ «АТП-16807» ліквідоване. Відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач не проживає у кімнаті гуртожитку з поважних причин, а також докази того, що йому будь-яким чином чиняться перешкоди у користуванні кімнатою в гуртожитку. Отже, позивач довів факт безперервної відсутності (не проживання) [PERSON] у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Не проживаючи у кімнаті гуртожитку, що є комунальною власністю територіальної громади з 29.12.2016, відповідач втратив відповідне право користування вказаною кімнатою, а відтак кімната, у якій зареєстроване його місце проживання не є житлом відповідача, оскільки він у ній не проживає, має на праві приватної власності 1/3 частини квартири у м. Шепетівці, фактично проживає в іншому житлі, та має достатні і тривалі зав`язки з таким житлом. Суд зауважує, що в умовах воєнного стану органи місцевого самоврядування відіграють ключову роль у забезпеченні житлом внутрішньо переміщених осіб (ВПО).\~Вони формують спеціальний фонд житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, інформують про можливі місця проживання, надають тимчасове безоплатне житло з комунальної власності та сприяють отриманню компенсацій за розміщення житла,\~ відповідають за ведення квартирного обліку для ВПО та розгляд заяв на отримання соціального житла.\~ Позивач має намір створити відповідні умови у гуртожитку комунальної власності для проживання у ньому внутрішньо-переміщених осіб, в т.ч. у кімнаті, у якій зареєстрований відповідач, однак реєстрація місця проживання відповідача у кімнаті гуртожитку, без реального використання цієї кімнати відповідачем за її цільовим призначенням, є перешкодою для реалізації прав та обов`язків органу місцевого самоврядування на виконання програми забезпечення житлом внутрішньо-переміщених осіб, які втратили домівки в умовах воєнного стану. За таких обставин позов підлягає до задоволення. [PERSON] , який має власне житло на праві власності, необхідно визнати таким, що втратив право користування кімнатою комунальної власності [ADDRESS] ,у якій відповідач фактично не проживає з 29.12.2016, тобто не використовує її за цільовим призначенням, яка не є для нього житлом, та з якою відповідач тривалий час не пов`язує своє місце проживання, що відповідатиме «нагальній суспільній необхідності», тобто виконанню обов`язку позивача по внесенню спірної кімнати до спеціального фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, що буде співмірним із переслідуваною законною метою. Судові витрати. Судовий збір відповідно до вимог ч. 1ст.141ЦПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на наведене вище, у зв`язку із задоволенням позову, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3028 грн. На підставі ст.ст.71,72 ЖК України,

Outcome: approved