Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Кульгейко Л.Ю. звернулась до суду із позовом, у якому просить розірвати договір оренди землі № 17 від 30 листопада 2017 року, який був укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ», щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7425589700:03:000:0048, загальною площею 4,5100 га, яка розташована на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, стягнути судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 15\~000 грн. В обгрунтування позову зазначено, що позивачу на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №036134, виданого 23 листопада 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 228. 30 листопада 2017 року між позивачем та ТОВ\~«Агрофірма «Іванівка АГ»\~укладено Договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі, що становить 4 091 грн. 75 коп. Відповідно до п.11 Договору оренди, орендна плата сплачується Орендарем на протязі року, але останній платіж не пізніше 30 грудня розрахункового року. Орендар, за погодженням з Орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати. 03 січня 2018 між Позивачем та Відповідачем була укладена додаткова угода (далі Додаткова угода) до Договору оренди відповідно до змісту п.1 якої сторони погодили внести зміни до п.9 Договору оренди виклавши його в новій редакції, а саме, що орендна плата вноситься орендарем в розмірі, що становить 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Всупереч умовам Договору оренди землі ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» не сплачувало своєчасно позивачу орендну плату за 2021-2024 роки в установлені Договором оренди землі строки,\~що вказує на порушення істотних умов договору та є підставою для дострокового розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати. Ухвалою судді від 01 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників. 18 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача ТОВ «Агрофірма Іванівка «АГ» Добрицької В.С. надійшов відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації на території здійснення господарської діяльності товариства відбувались активні бойові дії, тому порушення договору сталося не з вини ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ». Посилаючись на п. 41 Договору вказує про необхідність звільнення від відповідальності за порушення умов договору. 25 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] адвоката Кульгейко Л.Ю. надійшла відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що позиція відповідача є необґрунтованою, оскільки відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку неможливості належно виконати свої зобов`язання згідно умов конкретних договорів оренди землі № 17 від 30 листопада 2017 року. Протягом 2022-2023 років, відповідач жодного разу не звертався до позивача для попередження останнього про те, що ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» зазнало впливу обставин непереборної сили і не може виконати свої зобов`язання згідно умов договору оренди землі № 17 від 30 листопада 2017 року. Відомості з офіційних джерел про реальний фінансовий стан відповідача, спростовують доводи представника відповідача про наявність виняткових випадків чи непереборних обставин, що зумовлювали чи ускладнювали Відповідачу вчасно виконувати зобов`язання за договором оренди землі № 17 від 30 листопада 2017 року, щодо виплати орендної плати позивачу. Крім того, зазначає, що юристконсульт ТОВ " Агрофірма " Іванівка ВГ" Добрицька В.С. до відзиву не надала доказів на підтвердження повноважень, а тому відзив у даній справі слід вважати неподаним. Відповідно до положень ч.1, 3 стаття 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Тобто ч.3 ст. 58 ЦПК України розкриває поняття самопредставництва, а саме представництво у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, яка уповноважена діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 149/289/21, вирішуючи питання щодо самопредставництва юридичної особи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 9901/39/20 (провадження № 11-137заі20), згідно яких процесуальне законодавство передбачає дві форми участі сторін у справі, а саме: участь через представника (представництво) і особисту участь (самопредставництво). Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що для визнання особи такою, яка діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи без додаткового уповноваження, тобто без довіреності. Тобто, аналіз практики Верховного Суду свідчить, що сама лише довіреність не може підтверджувати повноваження працівника представляти інтереси юридичної особи в порядку самопредставництва. Таким чином для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи. До відзиву\~на позов\~юрисконсультом ТОВ\~«Агрофірма Іванівка\~АГ» Добрицькою\~ В.С.\~на підтвердження\~повноважень на\~представництво інтересів\~ТОВ "\~Агрофірма Іванівка\~АГ"\~надано довіреність\~адміністративного директора\~ТОВ "\~Агрофірма Іванівка\~АГ"\~Кошелева Д.В.,\~якою він\~уповноважує \~юрисконсульта ТОВ\~«Агрофірма Іванівка\~АГ» Добрицьку\~ В.С.\~в порядку\~самопредставництва здійснювати\~ \~від імені\~ТОВ "\~Агрофірма Іванівка\~АГ"\~ процесуальні\~права та\~обов`язки та\~здійснювати свої\~повноваження з\~використанням Єдиної\~судової інформаційно-комунікаційної\~системи з\~використанням власного\~електронного кабінету\~та накладенням\~на такі\~документи КЕП. При цьому, суду не надано підтверджуючих документів( витягу з реєстру юридичних осіб, витягу із статуту юридичної особи, тощо) на підтвердження повноважень самого адміністративного директора Кошелева Д.В. представляти інтереси ТОВ " Агрофірма Іванівка АГ", або передоручати ці повноваження іншій особі, як не надано підтверджень того, що ТОВ " Агрофірма Іванівка АГ" є юридичною особою. Суд погоджуються, із твердженням представника позивача, що посадова інструкція Добрицької В.С. є локальним (внутрішнім) нормативно-правовим актом товариства, яким регулюються трудові відносини юристконсульта, а отже не є документом, визначених ст.58 ЦПК України, яким підтверджуються повноваження особи на самопредставництво юридичної особи в суді. Посилання Добрицької В.С. на малозначність справи у даному випадку є безпідставним, оскільки вона представляє юридичну особу, підтвердження повноважень якої чітко визначені ст. 58 ЦПК україни. Таким чином, з урахуванням вимог цивільного процесуального законодавства та правової позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що до відзиву на позов відповідачем суду не надано визначених ст.58 ЦПК України доказів на підтвердження повноважень, як Кошелева Д.В., так і Добрицької В.С. на самопредставництво ТОВ " Агрофірма Іванівка АГ" у суді, а відтак поданий без повноважень відзив на позовну заяву суд вважає неподаним. Відповідач в установлений судом строк відзив на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З урахуванням того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до такого висновку. Встановлено, що земельна ділянка належить на праві особистої приватної власності позивачу\~ [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,5100 га, кадастровий номер 7425589700:03:000:0048, яка розташована на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН №036134, виданого 23 листопад 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №228, що підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 30 липня 2025 року (а.с. 7-8). 30 листопада 2017 року між [PERSON] , як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванівка АГ», як орендарем, був укладений договір оренди землі №17, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 7425589700:03:000:0048, загальною площею 4,5100 га\~(а.с. 9-10). Згідно п.8 Договору оренди, договір укладено на 10 років з урахуванням ротації культур. Відповідно до п.11 Договору оренди, орендна плата сплачується Орендарем на протязі року, але останній платіж не пізніше 30 грудня розрахункового року. Орендар, за погодженням з Орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати. Згідно п.30 Договору оренди, Орендар зобов`язаний, зокрема, у відповідності з договором своєчасно сплачувати орендну плату. Відповідно до п.35 Договору оренди, дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором. Згідно п.36 Договору оренди, за невиконання або неналежне виконання Договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Договору. Відповідно до абз.1 п.9 Договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі, що становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і становить 4 091 грн. 75 коп. в рік. Згідно п.10 Договору оренди, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з врахуванням коефіцієнта індексації на поточний рік. Відповідно до п.33 Договору оренди, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. 03 січня 2018 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до Договору оренди (а.с. 11). Відповідно до змісту пункту 1 якої сторони погодили внести зміни до п.9 Договору оренди виклавши його в новій редакції, а саме, що орендна плата вноситься орендарем в розмірі, що становить 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно п.п. 2,3 Додаткової угоди, інші умови Договору оренди залишаються без змін і сторони підтверджують по них свої зобов`язання. Ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору оренди. Зі змісту ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини з оренди земельних ділянок, є Закон України «Про оренду землі». Згідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Частиною 1 ст. 96 Земельного Кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок та орендну плату. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно п. 40 Договору оренди землі передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України встановлено що, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч. 1 ст. 15\~Закону України «Про оренду землі»\~істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди, строк дії договору, орендна плата, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, умови збереження стану об`єкта оренди, умови та строки передачі землі, умови повернення, існуючі обмеження щодо використання ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини та відповідальність сторін. Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Положення статті 21 Закону України «Про оренду землі»,\~встановлюють що, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Абзацем четвертим частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема, передбачено\~право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку. Водночас абз. 6 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено\~обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Суд наголошує, що орендна плата належить до істотних умов договору оренди (ч. 1 ст. 15\~Закону України «Про оренду землі») і змінювати умови виплати орендної плати та її розмір в односторонньому порядку в договірних відносинах неможливо. Пунктом 35 Договору оренди передбачено, що зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Умовами додаткової угоди до договору оренди від 03 січня 2018 року передбачена сплата орендної плати у розмірі, 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до умов пункту 11 Договору оренди, сплата орендної плати здійснюється до 30 грудня розрахункового року. Всупереч умовам Договору оренди №17 ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» своєчасно (не пізніше 30 грудня розрахункового року) не сплачувало позивачу орендну плату за 2021, 2022, 2023 та 2024 роки, а тому в діях відповідача вбачається систематичність порушення істотних умов Договору оренди №17, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 13 лютого 2025 року по [PERSON] (а.с. 12). Так, з Відомостей вбачається, що починаючи з грудня 2021 року за відповідачем перед позивачем станом на грудень кожного наступного року систематично обліковується заборгованість з орендної плати, яка виникла унаслідок несплати самостійно задекларованих ТОВ «Агрофірмою «Іванівка АГ» поточних зобов`язань перед позивачем. Згідно вказаної Відомості за 2021 рік ТОВ «Агрофірмою «Іванівка АГ» станом на грудень 2021 року позивачу нараховано 10 933 грн. 14 коп. орендної плати, сплата яких відбулась в січні 2022 року (рядок 2 Відомостей). За 2022 рік ТОВ «Агрофірмою «Іванівка АГ» станом на грудень 2022 нараховано 5\~728 грн. 44 коп. орендної плати, але в графі «виплачено» стоїть «0» (рядок 9 Відомостей). За 2023 рік ТОВ «Агрофірмою «Іванівка АГ» станом на грудень 2023 нараховано 16\~137 грн. 84 коп. орендної плати, але в графі «виплачено» стоїть «0» (рядок 16 Відомостей). Сплату заборгованості позивачу по орендній платі за 2022 та 2023 в розмірі 21\~866 грн. 26 коп. відповідач здійснив лише в вересні 2024 року (рядок 20 Відомостей). За 2024 рік ТОВ «Агрофірмою «Іванівка АГ» станом на серпень 2024 нараховано 10\~933 грн. 14 коп. орендної плати, але в графі «виплачено» стоїть «0» (рядок 19 Відомостей), яка не сплачена станом на 30 грудня 2024 року, враховуючи, що Відомість сформована 13 лютого 2025 року. Отже, на підставі проаналізованих доказів, суд приходить до висновку, що всупереч умовам Договору оренди землі №17 від 30 листопада 2017 рокуТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» станом на час розгляду справи судом своєчасно не сплачувала позивачу орендну плату за 2021-2024 роки в установлений Договором оренди землі строк до 30 грудня розрахункового року, а тому в діях відповідача вбачається систематичність порушення істотних умов Договору оренди (несплата орендної плати два рази, за два роки підряд). \~ \~ \~ \~Відносини, пов`язані з орендою землі, крім земельного законодавства регулюються ще й\~Цивільним кодексом України\~ст. 617 якого передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору). Частиною 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»\~визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо. В зв`язку із запровадження на території України\~Указом Президента України № 64 від 24 лютого 2022\~року воєнного стану, Торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП) було оприлюднено\~лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).\~Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Отже, якщо орендар доведе факт, що він опинився в ситуації неможливості виконання договірних зобов`язань, або ж виконання договірних зобов`язань внаслідок військової агресії практично неможливо (через активні воєнні дії, тимчасову окупацію засміченням вибухонебезпечними предметами земельної ділянки, що є предметом договору), це допоможе уникнути відповідальності (штрафів/пені) за порушення договірних зобов`язань. Адже зазвичай такі положення визначають порядок дій сторін договору при виникненні форс-мажорних обставин, і невиконання таких положень може спричинити неможливість посилання сторони на форс-мажор в подальшому. Тож, для вирішення в кожному конкретному випадку питання звільненні від відповідальності, або ж дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки приватної форми власності, варто звернути увагу на наступні положення договорів: строки для повідомлення іншої сторони про виникнення форс-мажорних обставин; обставини, які визначено сторонами як форс-мажорні; форма та засоби зв`язку, якими має бути направлене повідомлення про форс-мажор іншій стороні; документи, які потрібно надати іншій стороні на підтвердження форс-мажорних обставин та строки їх надання; наявність права на односторонню відмову від договору внаслідок тривалої дії форс-мажорних обставин. Інші умови, які сторони погодили під час підписання договору щодо настання форс-мажорних обставин. Якщо жу договорі не має положень про форс-мажор, необхідно керуватися загальними приписами статей\~617 ЦКУ\~та\~218 ГКУ, які передбачають можливість звільнення від відповідальності внаслідок дії непереборної сили. Спірним договором у пункті 37 передбачено, що сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо доведе, що це порушення сталось не з її вини. Про виникнення форсмажорної обставини для відповідача та неможливість у зв`язку з цим виконання зобов`язань за договором, відповідач не повідомляв позивача (принаймі в матеріалах справи така інформація відсутня) фактично відповідач, як орендар, не довів той факт, що він опинився в ситуації неможливості виконання договірних зобов`язань, або ж виконання договірних зобов`язань внаслідок військової агресії практично неможливо (через активні воєнні дії, тимчасову окупацію засміченням вибухонебезпечними предметами земельної ділянки, що є предметом договору), неможливістю провести посівну компанію чи зібрати урожай. Встановлено, що протягом 2022 - 2024 років відповідач не звертався до [PERSON] для попередження її про те, що ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» зазнало впливу обставин непереборної сили і не може виконати свої зобов`язання згідно умов договору оренди землі № 17 від 30 листопада 2017 року. ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ», як суб`єкт господарювання, здійснювало підприємницьку діяльність протягом 2022 - 2024 років та проводило обробіток як вищевказаних земельних ділянок позивача так й інших земельних ділянок на території Шестовицької сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. У Фінансовій звітності за 2022 рік, наданій до відповіді на відзив, ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» зазначає про отримання ним в 2022 році 88 087 000,00 грн. чистого доходу від реалізації продукції, і на сторінці 5/9 зазначає валовий прибуток за 2022 рік в розмірі 10 797 000,00 грн. У Фінансовій звітності за 2023 рік відповідач вказує про отримання ним в 2023 році 168 356 000,00 грн. чистого доходу від реалізації продукції, зазначає валовий прибуток за 2023 рік в розмірі 8 218 000,00 грн. Суми орендної плати, які підлягають виплаті орендодавцям по договорах оренди землі, відповідач обліковує в бухгалтерському облікує як витрати, включені в собівартість продукції. Дані відомості фінансової звітності свідчать про отримання підприємством прибутку за результатами своєї господарської діяльності, а тому їх можна вважати належними доказами реальної можливості вчасного виконання ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» зобов`язання перед позивачем з виплати орендної плати в 2022-2024 роках. Таким чином судом встановлено, що відповідач у порушення умов договору своєчасно, у строк встановлений пунктом 11 Договору систематично не сплачував позивачу орендну плату за 2022-2024 роки, чим порушив істотні умови Договору оренди землі №16 від 30 листопада 2017 року та додаткової угоди від 10 листопада 2017 року. \~ \~ \~ \~Згідно п. 35 Договору оренди від 30 листопада 2017 року дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї сторони у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України,\~зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Пунктом 35 Договору передбачено, що\~дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»). У пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18), на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник, вказав, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18) дійшов висновку, що тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд прийняв до уваги той факт, що згідно з\~Указом Президента України № 64/2022\~від 24 лютого 2022 року на всій території України було введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на час виникнення позову, у тому числі триває на час розгляду цього провадження. Торгово-промислова палата України підтвердила, що військова агресія Російської Федерації проти України, яка стала підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, виконання яких/якого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди і виконання відповідно яких/якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). За ст. 617\~Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Водночас, зміст статті 617 ЦКУ свідчить про те, що особа звільняється саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку його виконання. Тобто настання форс-мажорних обставин звільняє особу виключно від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, що встановлена договором оренди чи законом, якщо таке порушення сталося внаслідок непереборної сили. В свою чергу, звільнення від відповідальності не означає звільнення від виконання зобов`язання. У контексті статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини позивач має право мирно володіти своїм майном та мати прибуток від такого майна. Використання його власності не може завдавати шкоди його правам. Тому внаслідок систематичної несплати в повному обсязі орендної плати протягом тривалого часу відповідачем, позивач законно обрав способом захисту своїх прав дострокове розірвання договору оренди для подальшого вибору орендаря, який спроможний забезпечити господарювання в умовах сучасної України, чи для зайняття самостійним обробітком землі з метою отримання доходу. Враховуючи те, що систематичне невиконання відповідачем обов`язків за договором оренди землі, яке полягає в несплаті орендної плати декілька років підряд, грубо порушує права позивача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині дострокового розірвання спірного договору оренди землі. Щодо стягнення з відповідача судових витрат. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд наголошує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, ч.8 статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. В додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність,- 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат про надання правничої допомоги адвокат Кульгейко Л.Ю. надала: договір про надання професійної правничої допомоги (а.с.13), відповідно до якого, гонорар адвоката визначений п. 3.2. цього Договору і складає 15 000 грн., Попередній (орієнтовний розрахунок) суми витрат на професійну правничу допомогу, Акт про прийняття-передачу правових послуг від 23 липня 2025 року, згідно якого, 2 000 грн. вивчення вихідних матеріалів по справі та аналіз правового становища клієнта, його юридична консультація, 12 000 грн. складання позовної заяви з вивченням судової практики Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, 1\~000 грн. супровід позову адвокатом. Верховний Суд наголошує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, ч. 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе з урахуванням складності справи, обсягу виконаних представником позивача робіт, часом, витраченим на виконання цих робіт, ціни позову, розгляду судом справи без участі сторін, зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до 10 000 грн. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. За змістом статті 141 ЦПК у разі задоволення позову судовий збір покладається відповідача. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1 211 грн. 20 коп. в рахунок сплаченого нею при зверненні до суду судового збору.

Outcome: approved