Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] з позовом до ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації помісячно за втрату частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебуває в трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», з 01.07.2003, а з 01.07.2021 переведена на посаду провідного інженера з підготовки кадрів (наказ №206/2-к від 01.07.2021). Вказує, що з 2022 року відповідач не у повному обсязі виплачував їй нараховану заробітню плату, тому з липня 2022 по листопад 2024 утворилася заборгованість в сумі 271400 грн. 29 коп. В листопаді 2024 року відповідач частково погасив заборгованість, а саме на суму 15 000 грн., тому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 266 400 грн помісячно. Також зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Вважає, що в даному випадку стягненню на її користь підлягає компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 42678 грн. Крім цього, просить стягнути з відповідача на її користь в порядку вимог ст.625 ЦКУ інфляційні збитки за період з вересня 2022 по листопад 2024 року в сумі 38532 грн 05 коп., 3% річних штрафних санкцій в сумі 11 365 грн 58 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України просить стягнути 27 000 грн витрат на правову допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 квітня 2025 року головуючим у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою суду від 05 квітня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.04.2025 представник відповідача, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про невизнання позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. При цьому вказав, що між сторонами дійсно наявні трудові відносини: відповідно до наказу ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №675-к від 31.10.2011 [PERSON] прийнято на роботу на посаду інспектора відділу кадрів відділення «Совки» с/г комплексу «Совки-Музичі» з 07.11.2011. В подальшому наказом ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №14-в від 07.11.2024 [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього режиму та індивідуального догляду до досягнення нею шістнадцятирічного віку з 20.11.2024 по 11.05.2025. Вказує на те, що відповідно до Статуту підприємства, ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» є унітарним підприємством, яке діє, як державне комерційне підприємство, що засноване на державвній формі власностті, та на даний час перебуває в складному фінансовому становищі, не отримує фінансування з державного бюджету України. У зв`язку з цим, станом на 19.07.2024 у підприємства наявна заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25 358,2 тис. грн., наявний також податковий борг, та в межах виконавчих проваджень на майно підприємтва накладено арешти. Крім цього, представник відповідача заперечив щодо вимог сторони позивача про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції, вказавши, що вимоги ст.625 ЦПК України не застосовуються до трудових правовідносин. Щодо витрат на правову допомогу, зазначає про їх необгрунтованість, та просив відмовити у їх стягненні. 19.06.2025 [PERSON] подала відповідь на відзив, в якій вказала, що нею була зроблена спроба врегулювати даний спір шляхом укладення мирової угоди з відповідачем, однак отримала відповідь від останнього, з якої вбачаєть неготовність підприємства врегулювати спір з нею, виконати вимоги трудового законодавства та виплати заборгованість по заробітній платі. 09.07.2025 протокольною ухвалою суду в судовому засіданні прийнято відмову позивача від позовних вимог щодо стягнення інфляційних збитків за період з вересеня 2022 по листопад 2024 року в сумі 38532 грн. 05 коп., 3% річних штрафних санкцій в сумі 11 365 грн. 58 коп., закрито провадження у вказаній частині та продовжено розгляд справи в іншій частині позовних вимог. 09.07.2025 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітні платі та компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати підтримали, просили задовольнити, в обґрунтування позовних вимог надали пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився до суду, жодних клопотань не подавав, тому суд вирішив проводити розгляд справи за наявної явки учасників. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №675-к від 31.10.2011 [PERSON] прийнято на роботу на посаду інспектора відділу кадрів відділення «Совки» с/г комплексу «Совки-Музичі» з 07.11.2011. 01.07.2021 [PERSON] переведена на посаду провідного інженера з підготовки кадрів (наказ №206/2-к від 01.07.2021). Наказом ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» №14-в від 07.11.2024 [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує омашнього режиму та індивідуального догляду до досягнення нею шістнадцятирічного віку з 20.11.2024 по [INFO] . Таким чином, сторони перебувають у трудових правовідносинах, що ними не заперечувалось в ході розгляду справи. Згідно з витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини внесено в порядку вимог ст.135 СК України. Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачці нараховану їй заробітну плату, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно з довідкою №102 від 11 грудня 2024 року, виданою ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», підприємство станом на 11.12.2024 має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно у загальному розмірі 271400 грн 29 коп. При цьому, підприємство частково сплачувало заборгованість шляхом здійснення перерахувань позивачу: 07.03.2025 - 5 000 грн, як заробітна плата за серпень 2022 року; 27.12.2024 - 5000 грн, як заробітна плата за березень 2024 року; 14.02.2025 - 5000 грн, як заробітна плата за липень 2024 року, тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 266 400 грн. 29 коп., тобто суму, що залишилась до виплати. Враховуючи те, що сума заборгованості становила 271400 грн 29 коп., підприємством погашено частину заборгованості в сумі 15 000 грн., тому з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь позивача підлягає стягненню нарахована, однак не виплачена заробітна плата, у розмірі 256 400 грн 29 коп. (271400,29-15 000), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволенню. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 256 400 грн. 29 коп.; період стягнення дорівнює 16 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати, який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 256 400 грн. 29 коп./ 16 = 16025 грн. 02 коп. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд виходить з такого. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно із довідкою №102 від 11 грудня 2024 року, виданою ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» підприємство станом на 11.12.2024 має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно, і станом на день ухвалення рішення позивачу не виплачена заборгованість в сумі 256400 грн 29 коп. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача, як роботодавця, на свою користь, як працівника, компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Заборгованість утворилась з серпня 2022 року по березень 2023 року, з березня 2024 року по липень 2024 року, та з вересня 2024 по листопад 2024 року включно, та на теперішній час не виплачена. Позивач просить стягнути компенсацію у розмірі 42678 грн (за 2022 рік - 19776 грн 48 коп.; за 2023 рік - 7914,77 грн; за 2024 рік 14987, 67 грн), що підтверджується розрахунком, наведеним у позовній заяві. Відповідач у відзиві на позовну заяву жодних заперечень щодо стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з невиплатою заробітної плати не вказав, як і не навів будь-яких спростувань розрахунку, поданому позивачем, не долучив контр розрахунку. Суд, перевіривши розрахунок позивача, дійшов висновку, що стягненню підлягає компенсація втрати частини заробітку у розмірі 42678 грн, оскільки такий розрахунок відповідає вимогам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Посилання представника відповідача на неможливість виплати заборгованості по заробітній платі з огляду на те, що підприємство на даний час перебуває в складному фінансовому становищі, не отримує фінансування з державного бюджету України, у підприємства наявна заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25 358,2 тис. грн., наявний також податковий борг, та в межах виконавчих проваджень на майно підприємтва накладено арешти, суд оцінює критично, з огляду на наступне. ВП ВС у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) констатувала, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати в разі наявності обставин непереборної сили. За ч. 1 ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за таке порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. За таких обставин наведені представником відповідача обставини не можуть бути підставою для звільнення підприємства від обов`язку виплатити позивачу невиплачену заробітну плату. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати задоволені на загальну суму 299078,29 грн (256 400,29 + 42678), а позивач звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 3028 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). На підставі ст. 115, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: partial