Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь, грошові кошти, які позивач сплатив за товар, який не отримав у загальному розмірі 64 507,42 грн. і складається з 57 005 грн. основного боргу, 6 312,65 грн. - інфляційні втрати та 1 189,77 грн.- 3 % річних, інфляційні втрати та 3% річних за період з 23.04.2025 і до дня фактичного виконання рішення суду, сума яких підлягає обрахунку під час виконання судового рішення та витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.07.2024 року позивачем було попередньо погоджено в телефонному режимі, в месенджері Вайбер та розміщено на сайті https://serviscom.com.ua замовлення №680 на покупку зарядної станції Ecoflow Delta Max 2000 (2016 Вт-ч) оригінал, європейські розетки. Зазначений строк доставки товару був оголошений продавцем не пізнане 24.07.2024 року. 19.07.2024 року, одразу після розміщення цього замовлення було попередньо погоджено з працівниками інтернет-магазину та сплачено 100% передоплату за замовлення в сумі 58 000 грн. на рахунок відповідача. В телефонному режимі працівники інтернет-магазину [PERSON] повідомляли, що строки поставки переносяться на 27.07.2024 року, потім на 30.07.2024 року, потім, що товару немає в наявності, не буде та поставка не відбудеться. 08.08.2024 року на Вайбер номеру [NUMBER], що належить інтернет-магазину, позивачем було надіслано прохання про повернення коштів та надано реквізити банківського рахунку, у відповідь було повідомлено що кошти надійдуть протягом 3-5 днів, тобто, не пізніше 14.08.2024 року. В подальшому терміни повернення коштів збільшено до 6 місяців. 22.08.2024 року на електронну адресу магазину [INFO] та електронну адресу відповідача [INFO] [PERSON] направлено вимогу про повернення коштів підписану електронним підписом. Письмова відповідь на зазначену вимогу позивачем отримана не була. 01.12.2024 року повторно направлено вимогу про повернення коштів підписану електронним підписом. На зазначену вимогу вже було отримано відповідь про те, що кошти повернуть, але через деякий час, оскільки триває кримінальне розслідування, щодо того що відповідача ошукали шахраї. 25.12.2024 відповідачем здійснено повернення коштів на його рахунок у сумі 995 грн. Кошти в сумі 57 005 грн. позивачу відповідачем так і не повернуто. Зважаючи на вищевикладені обставини, з метою захисту законних прав та інтересів у позивача виникла необхідність у зверненні до суду із даною позовною заявою з метою повернення сплачених коштів за товар, який так і не був переданий відповідачем. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.05.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. У відзиві відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що сайт через який було здійснено замовлення належить ФОП [PERSON] , переписка з клієнтом, також велася ним з використанням його номеру телефону, та він був стороною, яка прийняла оплату за товар. Відповідач зазначив, що позивачем дійсно було здійснено 19.07.2024 передоплату, замовлення №680 на покупку зарядної станції Ecoflow Delta Max 2000. На рахунок ФОП [PERSON] були перераховані кошти за поставку шести таких станцій. Поставка товару, в тому числі замовленого позивачем, не відбулася, грошові кошти повернуті не були. В подальшому виявилося, що постачальник, в якого [PERSON] замовляв ці зарядні станції незаконно заволодів коштами, у зв`язку з чим Святошинським управлінням поліції ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження за ч. 5 ст. 190 КК України, де [PERSON] є потерпілим. Просив врахувати, що повернення коштів за товар [PERSON] сталася не з їхньої вини., невиконання зобов`язання було не з умисної вини, а через зовнішні обставини, які вплинули на фінансову спроможність. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що відповідно до відкритих джерел, які містяться в інтернет ресурсах позивач є адвокатом і та працює в Адвокатському об`єднанні «ФІДЕЛІС», яке зареєстровано за адресою місця проживання позивача. У зв`язку з чим, заявлений позивачем гонорар у розмірі 15 000 витрат на професійну правничу допомогу суперечить принципам розумності та необхідності судових витрат, а також подав клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. У відповіді на відзив позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Зазначив, що у правовідносинах з відповідачем і на стадії досудового врегулювання спору, і під час судового провадження він виступає, як фізична особа, а не як адвокат, хоча і має право на зайняття адвокатською діяльністю. Законодавство не містить заборони, особі, яка має статус адвоката, чи є найманим працівником адвокатського об`єднання укладати договір про надання професійної правничої допомоги. 22.06.2025, 09.07.2025, 03.09.2025 на адресу суду від позивача надійшли заяви про зменшення позовних вимог, у зв`язку з частковою сплатою боргу відповідачем по 995 грн. 21.06.2025, 02.07.2025 і 14.07.2025. У зв`язку з чим, з врахуванням останньої заяви просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, які позивач сплатив за товар, який не отримав у загальному розмірі 61 522,42 грн., з яких 54 020 грн. основного боргу, 6 312,65 грн. - інфляційні втрати та 1 189,77 грн. 3 % річних, інфляційні втрати та 3% річних за період з 23.04.2025 і до дня фактичного виконання рішення суду, сума яких підлягає обрахунку під час виконання судового рішення та витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.08.2025, суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні просив зазначив, що дійсно товар не був поставлений позивачу у зв`язку з шахрайськими діями іншої особи. У зв`язку з цим він та його партнер [PERSON] мають великі борги і не в змозі виконати свої зобов`язання перед позивачем у повному обсязі шляхом одноразового платежу. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу зарядної станції Ecoflow Delta Max 2000 (2016 Вт-ч), згідно рахунку на оплату замовлення № 680 19.07.2024 та платіжною інструкцією № 0.0.3773572079.1 від 19.07.2024 про перерахування вказаної суми грошових коштів у розмірі 58 000 гривень на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] , відкритий у АТ КБ «Приватбанк». В телефонному режимі позивачеві повідомили, що строки доставки зарядної станції переносяться, а в подальшому, що поставка не відбудеться. Грошові кошти в повному обсязі, сплачені за товар - відповідачем не повернуто. Згідно із п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, у розумінні наведеної норми позивач є споживачем, тобто фізичною особою, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено укладення договору на відстані, у відповідності до якого договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Пунктом 11 частини 1 статті 1 Закон України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до засобів дистанційного зв`язку віднесено електронні комунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані. У відповідності до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша - третя статті 698 ЦК України). Згідно із ст. 663 цього Кодексу, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України. Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі. Згідно із ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару у розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19 попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у ч. 1 ст. 655 ЦК України, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця. Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно дост.530 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Суд зазначає, що у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. У такий спосіб, позивач 08.08.2024 направив засобами телефонного зв`язку за допомогою в месенджера Вайбер відповідачу вимогу про повернення коштів, у відповідь на що, отримав повідомлення, що кошти будуть зараховані на рахунок позивача протягом 3-5 днів. 22.08.2024 позивач знову направив на електронну адресу магазину [INFO] та електронну адресу відповідача [INFO] вимогу про повернення коштів підписану електронним підписом. Письмова відповідь на зазначену вимогу позивачем отримана не була. 01.12.2024 року повторно направлено вимогу про повернення коштів підписану електронним підписом. На зазначену вимогу було отримано відповідь про те, що кошти повернуть, але через деякий час, оскільки триває кримінальне розслідування, щодо того що відповідача ошукали шахраї. 25.12.2024 на реквізити позивача зазначені у вимогах, відповідачем ФОП [PERSON] було перераховано 995 грн. в рахунок повернення коштів за замовлення №680. Отже, відповідач не здійснив поставку оплаченого товару в обумовлений строк та не повернув суму попередньої оплати в повному обсязі, в результаті чого на момент звернення до суду у відповідача існувала заборгованість з повернення суми попередньої оплати у розмірі 57 005 гривень. З огляду на фактичні обставини справи та правову кваліфікацію правовідносин сторін, суд визначає правову природу сплаченої позивачем суми коштів у загальному розмірі 58 000 грн. саме як попередня оплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх договірних зобов`язань. Аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 21.02.2018 року в справі № 910/12382/17). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 13.05.2019 року у справі № 910/15009/17, оскільки позивач сплатив суму попередньої оплати, а відповідач не передав товар, правильним є застосування частини другої ст. 693 Цивільного кодексу України та наявність підстав для задоволення позову і повернення позивачу попередньої оплати. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справа № 918/631/19 сформувано висновок, що у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 та ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки. Оскільки, законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується, зокрема, банківськими випискою - платіжною інструкцією від 19.07.2024 про перерахування на розрахунковий рахунок відповідача, що вказаний ним був у виставленому позивачу рахунку на оплату у замовленні №608 від 19.07.2024 (а.с. 16). Посилання відповідача ФОП [PERSON] про те, що він є неналежним відповідачем у справі суд не приймає до уваги, оскільки кошти у розмірі 58 000 грн. сплачені саме його розрахунковий рахунок. Як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача до суду відповідачем в рахунок погашення боргу 21.06.2025, 02.07.2025, 14.07.2025 було перераховано позивачу по 995 грн. кожного разу, у зв`язку з чим станом на день розгляду справи основний борг відповідача перед позивачем складає 54 020 грн. Відповідач в судовому засіданні посилався на те, що ним на рахунок позивача перераховувалося чотири рази по тисячі гривень в рахунок боргу за непоставлений товар за замовленням №680, однак в матеріалах справи містяться докази зарахування 25.12.2024, 21.06.2025, 02.07.2025, 14.07.2025 по 995 кожного разу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). У свою чергу відповідачем не надано доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань в повному обсязі, які б спростовували суму вказану позивачем. Отже, позивачем надані належні та допустимі докази, того, що відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо поставки попередньо оплаченого товару, а саме зарядної станції Ecoflow Delta Max 2000 не виконав, кошти сплачені позивачем за цей товар в повному обсязі йому не повернуті, у зв`язку з чим, позовна вимога про стягнення 54 020 грн. основного боргу підлягає задоволенню. Слід зазначити, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Такий висновок відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19. Позивачем 08.08.2024 засобами телефонного зв`язку за допомогою в месенджера Вайбер було направлено відповідачу вимогу про повернення суми попередньої оплати, у відповідь на що, отримав повідомлення, що кошти будуть зараховані на рахунок позивача протягом 3-5 днів, тобто дата повернення коштів мала бути 14.08.2024 року, саме з цієї дати мають бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання. Позивачем надано розрахунок інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 14.08.2024 по 22.04.2025, тобто дати звернення до суду, з врахуванням часткової сплати боргу відповідачем у розмірі 995 грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ФОП [PERSON] 6 312,65 грн інфляційних втрат та 1 189,77 грн 3% річних за період з 14.08.2024 по 22.04.2025 підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі згідно з неспростованим відповідачем розрахунком позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] , на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.04.2025 і до дня фактичного виконання рішення суду, сума яких підлягає обрахунку під час виконання судового рішення суд зазначає наступне. Розмір 3% річних та інфляційних втрат за період з 23.04.2025 по дату ухвалення рішення тобто по 18.09.2025 розраховується з урахуванням часткової сплати боргу, а саме 21.06.2025, 02.07.2025, 14.07.2025 по 995 кожного разу, отже 3% річних за період з 23.04.2025 по 18.09.2025 складають 674,38 грн., інфляційні втрати 1203,03 грн. і мають бути стягнені з відповідача на користь позивача. Згідно п.1 ч. 7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується про порядок і строк виконання рішення. Частинами 10,11 ст. 265 ЦПК України передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. У зв`язку з чим, 3% річні мають нараховуватися виконавцем на основну суму боргу з наступного дня після ухвалення рішення суду, тобто з 19.09.2025 і до моменту його виконання в повному обсязі. Початок нарахування здійснювати після набранням рішенням законної сил. Базою для нарахування трьох відсотків річних у цьому випадку є визначена судом сума основного боргу у розмірі 54 020 грн. Отже, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надаючи їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за результатами розгляду судом, судовий збір за розгляд справи у розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч.1,3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частиною 4 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правової (правової) правничої допомоги від 08.08.2024, укладеного між ним та Адвокатським об`єднанням «ФІДЕЛІС», відповідно до п.1.1 якого, в порядку та на умовах визначених цим договором, АО в особі його адвокатів, помічників адвокатів та юристів бере на себе зобов`язання надати Клієнту за його дорученням (дорученнями) правову, правничу допомогу шляхом здійснення будь-яких видів адвокатської діяльності, зокрема зазначених цьому пункті. Пунктом 3.1 договору визначено, що за послуги п.1.1. цього договору клієнт у безготівковій формі сплачує гонорар у розмірі, що визначається у розмірі, що визначається за окремою домовленістю клієнта та АО за кожним окремим дорученням клієнта. Відповідно до Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.08.2024 укладеної 08.08.2024 між [PERSON] (клієнтом) та Адвокатським об`єднанням «ФІДЕЛІС», клієнт доручає АО провести комплекс необхідних дій, в тому числі, але не обмежуючись: надання консультації, роз`яснень, ознайомлення з наданими матеріалами, підготовка позовної заяви про стягнення коштів сплачених на непоставлений товар (п.1 додаткової угоди). Відповідно до п. 2 сторони погодили, що клієнт сплачує АО гонорар виключно за надані послуги за п. 1 цієї Угоди №1, який складає 15 000 грн. Відповідно до Акту №1710 здачі прийняття наданих послуг за Додатковою угодою №1 до Договору від 08.08.2024 про надання правової (правничої) допомоги Адвокатським об`єднанням «ФІДЕЛІС» були надані послуги загальною вартістю 15 000 грн. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Однак, з наданого Договору про надання правової (правової) правничої допомоги від 08.08.2024, укладеного між ним та Адвокатським об`єднанням «ФІДЕЛІС», Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.08.2024 укладеної 08.08.2024, Акту №1710 здачі прийняття наданих послуг за Додатковою угодою №1 до Договору від 08.08.2024 про надання правової (правничої) допомоги, не можливо встановити, що професійна правнича допомога [PERSON] надавалася Адвокатським об`єднанням саме в цій справі, в п.1 Додаткової угоди зазначено, що клієнт доручає Адвокатському об`єднанню, зокрема підготовку позовної заяви про стягнення коштів сплачених на непоставлений товар, однак доказів, що цей товар є предметом позову саме в цій позовній заяві, і відповідачем у цьому позові є ФОП [PERSON] суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що подані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, документально не підтверджені, у зв`язку з чим підстав для їх стягнення суд не вбачає і відмовляє.

Outcome: approved