Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 25 788,60 грн. за порушення відповідачкою грошового зобов`язання. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.10.2024 по справі № 754/15576/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики та коштів за порушення грошового зобов`язання, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто суму заборгованості у розмірі 80 000 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2025 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, стягнуто додатково 3 % річних - 4188,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 26 765,29 грн. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] добровільно не виконувала рішення суду, позивач звернувся до Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих листів від 03.04.2025 та 14.04.2025. На підставі зазначеного, відділом було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних в розмірі 4 188,49 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26 765,29 грн., та виконавче провадження № [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 80 000 грн. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] виплатила грошові кошти в рамках виконавчих проваджень лише у квітні 2025 року, а виникнення в неї грошового зобов`язання сталось в серпні 2023 року. Вказує на те, що невиконання відповідачем грошових зобов`язань згідно рішення суду в сумі 30 953,78 грн. нанесло позивачу збитки у виді інфляції від суми боргу в розмірі 30 953,78 грн., що становить 5 571,60 грн. (30 853,78 грн.*118,0%), а також 3 % річних у розмірі 1 617 грн. за період з 01.08.2023 по 30.04.2025, що в загальній сумі становить 7 188,60 грн. Також позивач надає розрахунок, відповідно до якого за невиконання грошових зобов`язань у сумі 80 000 грн., відповідно до якого позивачем нараховано 3 % річних у сумі 4 200 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 400 грн. за період з 01.08.2023 по 30.04.2025. Сумарно збитки від невиконання відповідачем свої грошових зобов`язань згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.10.2024 та постанови Київського апеляційного суду від 30.01.2025 становить 14 400 грн.+4 200 грн. + 7 188, 60 грн. = 25 788,60 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 16 червня 2025 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Відповідач скористалась правом для подачі відзиву на позовну заяву, у відповідності до якого заперечує щодо викладеного в позовній заяві, вказує на те, що незважаючи на наявність судових рішень та їх виконання, відповідач приходить до висновку про відсутність відповідальності за грошовим зобов`язанням, яке виконане відповідачем вчасно. При цьому, позивач звертаючись до суду з позовом має на меті розглянути питання, що вже розглядались судом, за результатами розгляду винесено судове рішення, а відтак просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Судом встановлено наступні правовідносини. 08 жовтня 2024 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики та коштів за прострочення грошового зобов`язання задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 80 000 грн. У задоволенні вимог [PERSON] щодо стягнення коштів за порушення грошового зобовязання, а саме нарахування інфляційних втрат на 3 % річних, відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вищзнання договору позики недійсним, - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та витрат на проведення почеркознавчої експертизи скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] 3 % річних в розмірі 4 188,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 26 765,29 грн. ( в сукупності складає 30 953,78 грн.), а також судовий збір у розмірі 1 989,07 грн. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Отже, рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили 28 січня 2025 року. На виконання рішення суду було видано два виконавчі листи - 03 квітня 2025 року та 14 квітня 2025 року. 01 травня 2025 року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стрепетовою О.С. відкрито ВП № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 754/15576/23, виданого Деснянським районним судом м. Києва 03 квітня 2025 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних в розмірі 4 188,49 грн. та інфляційних втрат в розмірі 26 765,29 грн. 01 травня 2025 року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стрепетовою О.С. винесено постанову про відкриття ВП № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 14 квітня 2025 року по справі № 754/15576/23 в частині стягнення боргу з [PERSON] у розмірі 80 000 грн. Як зазначено позивачем, ще в квітні 2025 року, тобто до відкриття виконавчого провадження боржник виплатила грошові кошти в рамках виконавчих проваджень. 06 травня 2025 року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стрепетовою О.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER], відкритого з примусового виконання виконавчого листа № 754/15576/23, виданого 03.04.2025 Деснянським районним судом м. Києва. З мотивувальної частини постанови також вбачається, що залишок нестягненої суми за виконавчим документи становить 0 грн., сума стягнутого виконавчого збору стягненої винагороди приватного виконавця становить 3 095,37 грн. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, щодо повернення боргу за договором позики. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначає про те, що боржником [PERSON] в рамках виконавчих проваджень було сплачено грошові кошти у квітні 2025 року, при цьому грошове зобов`язання виникло у останньої у серпні 2023 року. Вказує на те, що невиконання відповідачем грошових зобов`язань згідно рішення суду (постанова апеляційної інстанції 28.01.2025) в сумі 30 953,78 грн. нанесло йому, позивачу, збитки у виді інфляції від суми боргу в розмірі 30 953,78 грн., що становить 5 571,60 грн. (30 853,78 грн.*118,0%), а також 3 % річних у розмірі 1 617 грн. за період з 01.08.2023 по 30.04.2025, що в загальній сумі становить 7 188,60 грн. Також позивач обраховує за невиконання відповідачем грошових зобов`язань у сумі 80 000 грн., надає розрахунок, відповідно до якого за невиконання грошових зобов`язань у сумі 80 000 грн. (яку стягнуто на підставі рішення від 08.10.2024), відповідно до якого позивачем нараховано 3 % річних у сумі 4 200 грн. та інфляційні втрати у розмірі 14 400 грн. за період з 01.08.2023 по 30.04.2025. Сумарно збитки від невиконання відповідачем свої грошових зобов`язань згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.10.2024 та постанови Київського апеляційного суду від 30.01.2025, на думку позивача, становлять 14 400 грн.+4 200 грн. + 7 188, 60 грн. = 25 788,60 грн. При цьому, як вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, за результатами апеляційного перегляду справи № 754/15576/23, судом частково задовольняючи вимоги апеляційної скарги, постановлено стягнути з [PERSON] 3 % річних в розмірі 4 188,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 26 765,29 грн., що в сумі становить 30 953,78 грн. Суд зазначає, що кредитор має права вимагати від боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сумою боргу у розумінні статті 625 ЦК України є грошова позики, яка підлягала поверненню позичальнику, а не 3 % річних та інфляційних, що нараховані за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позики З наданих позивачем розрахунків вбачається, що останній нараховує 3 % річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання на суму 30 953,78 грн., а отже фактично нараховує інфляційні втрати та 3% річних на стягнуту суму саме за судовим рішенням апеляційної інстанції, 3% річних та інфляційних втрат, що має наслідком подвійне стягнення, що не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України, яким визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Суд зазначає, що несвоєчасне виконання зазначеного вище судового рішення про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних, що нараховані за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позики, не може бути підставою для нового нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних на суми 3 % річних та інфляційних, що присуджено до стягнення за судовим рішенням. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За висновками Великої Палати Верховного Суду про 3 % річних та інфляційних, звернуто увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох % річних за рішенням суду не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3 % річних та інфляційних, які є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зокрема, Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 зазначив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на стягнуту судовим рішенням суму 3% річних та інфляційних втрат не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що 3 % річних та інфляційні втрати не є сумою боргу в прямому розумінні статті 625 ЦК України, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.08.2023 по 30.04.2025 у розмірі 7 188,60 грн., нараховані на суму 30 953,78 грн. Позивач також звернувся з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року на суму грошового зобов`язання у розмірі 80 000 грн., яке виникло за судовим рішенням по справі № 15576/23, ухваленому за наслідками розгляду судами спору про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22 Верховний Суд виснував наступне: -тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. При оцінці судом обгрунтованості позовних вимог стосовно стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року на суму грошового зобов`язання у розмірі 80 000 грн., варто врахувати, що відповідач починає відлік обрахунку з 01.08.2023. Проте, суд приймає до уваги, що рішення Деснянського суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року оскаржено в апеляційному порядку, за результатами його розгляду Київським апеляційним судом 28 січня 2025 року винесено постанову, яка набрала законної сили 28 січня 2025 року. При цьому з матеріалів справи вбачається, що Деснянським районним судом м. Києва виконавчий лист щодо примусового виконання судового рішення по справі № 754/15576/23, видано 03.04.2025 року. Водночас позивачем в обґрунтування позовних вимог вказано про те, що відповідач [PERSON] добровільно виплатила грошові кошти в рамках виконавчих проваджень в квітні 2025 року. Водночас варто звернути увагу на те, що Державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) 01.05.2025 року було відкрито виконавче провадження [NUMBER], а отже після добровільного виконання грошового зобов`язання відповідачем. Отже, позивачем не доведено належними доказами протиправного неналежного виконання [PERSON] грошового зобов`язання, починаючи з 01.08.2023, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили лише 28.01.2025, при цьому виконавче провадження з примусового виконання судового рішення було відкрито вже після оплати грошового зобов`язання. Також суд звертає увагу на те, що позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року, що суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки після 24 лютого 2022 року боржник (позичальник) звільнений від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України. Варто зазначити, що тлумачення статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2023 у справі за № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: «Тлумачення як статті 3ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.202 у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, огляду на вказані вище положення закону, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed