Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Ситнік В.О. звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем, який зареєстрований 01.09.2017 року Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис №01 та визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, посвідчений Виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області про що складено відповідний актовий запис № 01. [INFO] у сторін народилась дитина, [PERSON] . Через зміну поглядів на життя, різні пріоритети, життєві інтереси та низку інших причин 29.10.2023 року спільне сімейне життя з відповідачем припинилось. Сім`я розпалась. Наміру відновити подружні відносини ані позивач, ані відповідач не мають, спільне господарство сторін також з 29.10.2023 року не ведеться, бюджети окремі, бажання примиритись у сторін відсутнє. Сторони в добровільному порядку владнали майнові питання та домовились про участь батька в утриманні дитини, яка після розпаду сім`ї залишилась проживати з позивачкою. А відтак, збереження шлюбу за таких обставин є неможливим, та одночасно таким, що суперечить інтересам позивача та відповідача. Позивач вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем як подружжя та збереження шлюбу, як було вказано вище, є неможливим. Позивачка є здоровою, дієздатною особою. Шкідливих звичок не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, забезпечена роботою, самостійно виховує дитину. Забезпечена власним житлом. З матеріальним утриманням дитини допомагає відповідач за обопільною домовленістю. Дитина на час перебування позивачки на роботі виховується в закладі дошкільної освіти. Донька забезпечена всім необхідним для того аби мати нормальній, сталий розвиток аби згодом стати повноцінним членом суспільства. Між дитиною та матір`ю склався сталий емоційним зв`язок та довірливі відносини. Доцільність визначення місця проживання дитини саме з позивачкою встановлена в ході здійснення органом опіки та піклування відповідної перевірки. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, але від представника надійшла до суду заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає та просить суд розгляд справи проводити у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дачненська сільська рада Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, але направив до суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 110 СК України зазначає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 01 вересня 2017 року, про що свідчить свідоцтво про шлюбу серії [NUMBER] , видане Виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області про що складено відповідний актовий запис № 01. (а.с. 15) Від вказаного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис 41 від 25.09.2020 року. (а.с. 16) Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, наполягають на розірванні шлюбу, а тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу подружжя суперечить їх інтересам, у зв`язку із чим підлягає розірванню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, дитина проживає та зареєстрована разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. (а.с.10, 11) Згідно договору дарування від 31.01.2024 року та витягу з Державного реєстру речових прав від 31.01.2024 року будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить позивачці. (а.с. 19-29) Відповідно до довідки від 06.02.2025 року виданої ФОП [PERSON] вбачається, що адміністрація приватного дошкільного закладу «Умка» підтверджує, що [PERSON] , [INFO] , є вихованцем закладу з серпня 2023 року. З боку батьків вихованням та доглядом за дитиною одноособово займається її матір, [PERSON] . Орган опіки та піклування Дачненської сільської ради, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - гр. [PERSON] , [INFO] . (а.с. 17) Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частини шостої статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а частиною першою статті 161 вказаного кодексу встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15.01.2020 року у справі № 148/1555/17, провадження № 61-7147св19. Вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої дитини в даній справі, суд враховує об`єктивні та наявні докази, приймає до уваги той факт, що відповідач надав згоду на проживання доньки разом з позивачкою, при цьому суд враховує інтереси малолітньої дитини, її вік, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, на потребу в належному матеріальному забезпеченні. Виходячи з фактичних обставин даної справи, суд враховує, що позивачка має постійне місце проживання, де створені належні умови для проживання малолітньої дитини, працевлаштована та має стабільний заробіток. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання малолітньої дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, судом не здобуто та відповідачем не надано. Отже, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, наміри і можливості виховувати дитину як повноцінного члена суспільства, виходячи із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, на підставі внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і визначає місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Крім того суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні доньки, може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування, а у разі наявності спору - за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. Позивачкою не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат.

Outcome: approved