Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

18.08.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна, у якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2015 року, який розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду від 22.10.2021 року. Рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 23.11.2021 року. Від шлюбу у сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу подружжя прийняло рішення про придбання в інтересах сім`ї квартири, шляхом участі у фонді фінансування будівництва, в результаті чого відповідачем набута у власність квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. Так, 24 травня 2019 року між відповідачем та ТОВ «СІА» був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 18611/А188-4-Г2. Таким чином, Договір було укладено під час перебування у зареєстрованому шлюбі. У відділі продаж пояснили, що договір може бути укладено тільки на одну особу, тому сторонами було прийнято рішення укладати договір на відповідача. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстроване відповідачем через 6 днів після набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, що може свідчити про наміри відповідача уникнути поділу майна подружжя. Сторони сплатили вартість майнових прав одним платежем одразу при укладенні вищевказаного Договору, тобто також в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Незважаючи на реєстрацію права власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу, вона є спільною сумісною власністю сторін, оскільки фактично придбана в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти. Майнові права на квартиру за інвестиційним договором є класичним майном згідно з цивільним законодавством. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Чинне законодавство свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Між позивачкою та адвокатом Відановою О.В. укладено договір про надання правничої допомоги №15/08 від 15 серпня 2024 року. Відповідно п. 1.1. даного Договору, Клієнт доручає, а Адвокат зобов`язується надати правничу допомогу Клієнту, а саме: консультування Клієнта, підготовка, підписання та направлення до Дніпровського районного суду м. Києва позовної заяви до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Пунктом 3.1 Договору про надання правничої допомоги встановлено, що за надання правничої допомоги, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар, що становить 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп., а п. 3.2. Договору визначено, що додатково Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість правничої допомоги (гонорар) за участь у судовому засіданні (в тому числі в режимі відеоконференції) із розрахунку 2000 (дві тисячі гривень) за участь в одному судовому засіданні, якщо в цьому буде необхідність. Ухвалою суду від 29.08.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 29.08.2024 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2025 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29.08.2024 року залишено без змін. Протокольною ухвалою суду від 28.02.2025 року задоволено заяву сторони відповідача про виклик свідків. Протокольною ухвалою суду від 03.04.2025 року задоволено заяву сторони позивачка про виклик свідка. Ухвалою суду від 03.04.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 27.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову, у тому числі з підстав спливу строку позовної давності. Представник відповідача вказує, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги; відповідач не визнає обставин позову (крім обставин перебування у шлюбі з позивачкою, народження доньки та розірвання шлюбу), не погоджується з їх правовою оцінкою; відповідач заперечує щодо всіх наведених позивачкою обставин (крім обставин перебування у шлюбі з позивачкою, народження доньки та розірвання шлюбу) та правових підстав позову; квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача. Квартира набута відповідачем за грошові кошти, які належали йому особисто. Ці грошові кошти подаровані відповідачу матір`ю відповідача саме для придбання відповідачем собі квартири у свою особисту приватну власність, матір відповідача отримала їх до цього від третіх осіб зокрема за продаж власних житлових та садового будинків. Квартира набута відповідачем 26.11.2021 (момент набуття права власності 26.11.2021, державна реєстрація вказаного права власності 29.11.2021) вже після розірвання шлюбу відповідача з позивачкою рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2021 року (справа №361/5486/21, дата набрання законної сили 23.11.2021), і на неї не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Договір купівлі-продажу майнових прав серія та номер: 18611/А188-4-Г2, виданий 24.05.2019 між ТОВ "СІА" та відповідачем був укладений під відкладальною умовою яка наступила 26.11.2021 вже після розірвання шлюбу відповідача з позивачкою. Згідно пункту 10.1. вказаного договору вважається укладеним лише 26.11.2021, на ці майнові права не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Під час розірвання шлюбу в обґрунтування своїх вимог відповідачем було зазначено, позивачем визнано та судом преюдиціально встановлено що після народження доньки [PERSON] , [INFO] , сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства, навіть сплата відповідачем 28.05.2019 отриманих в подарунок від своєї матері особистих грошових коштів відбулася після остаточного припинення з позивачкою сімейних відносин, спільне господарство сторонами вже не велось. З самого моменту реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем 26 вересня 2015 року до моменту остаточного припинення з позивачкою сімейних відносин майже всі спільні грошові кошти подружжя йшли на ремонт, облаштування, невід`ємні поліпшення та утримання належної позивачці та її родичам на праві спільної часткової власності квартир у м. Бровари, а також облаштування та підготовку забудови так само належної позивачці та її родичам на праві спільної часткової власності земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Різке погіршення сімейних відносин позивачки з відповідачем відбулося відразу після того як на початку квітня 2018 року позивачка довідалася, що матір відповідача планує подарувати належні їй грошові кошти особисто відповідачу саме для придбання відповідачем собі квартири у свою особисту приватну власність - не для подружжя, після чого позивачка почала вчиняти різні дії для того щоб придбана на належні матері відповідача грошові кошти нерухомість була оформлена особисто на позивачку, що в свою чергу і призвело до остаточного припинення відповідачем з позивачкою сімейних відносин та фактичного припинення ведення сторонами спільного господарства станом на 31 грудня 2018 року. Квартира не придбавалась за рахунок спільних коштів подружжя, вартість майнових прав сплачувалась поетапно декількома платежами особисто відповідачем особистими коштами відповідача, спільні кошти подружжя витрачались на належну позивачці та її родичам нерухомість, внаслідок чого вартість такого нерухомого майна позивачки та її родичів була суттєво збільшена. Позивачка в своєму позові не зазначила коли ж саме на її думку було порушено її права, у той час як станом щонайменше на червень 2021 - подання позову про розлучення, підготовку та подання в подальшому заяви про можливість розгляду справи №361/5486/21 у її відсутність, тощо - позивачка могла довідатися про порушення свого права, таким чином навіть строк позовної давності для її вимог вже сплив. Позивачка, яка вважає себе співвласницею квартири (яка в дійсності є особистою приватною власністю відповідача), ніколи не брала та бере жодної участі в її утриманні і відшкодуванні збитків (шкоди) - зокрема позивачка роками не сплачує витрати на утримання будинку та прибудинкової території, крім цього не відшкодовує як співвласник (як вона вважає та навіть стверджує в своєму позові) вказаної квартири, нанесені власникам сусідніх квартир знизу збитки (шкоду) завдані залиттям (затопленням) внаслідок поломки комунікацій квартири, тощо; в той час як станом на сьогоднішній день загальна сума таких витрат майже дорівнює половині вартості квартири. Судові витрати відповідача становлять 8100,00 грн. (605,60 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги; 8100 грн. витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката. 06.03.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивачка підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково представник позивача зазначає, що у своєму відзиві відповідач наполягає, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, зокрема, отримані в дар від його матері після продажу нею об`єктів нерухомого майна. На підтвердження даних обставин до відзиву додані наступні документи: 1) копію Договору купівлі-продажу садового будинку від 31.08.2006 року; 2) копію Договору купівлі-продажу будинку від 20.08.2009 року; 3) копію Договору купівлі-продажу будинку від 04.12.2018. Згідно п. 4 даного Договору, продаж будинку вчинено за 76000,00 грн. Разом з тим, стороною відповідача не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо: 1) збереження коштів, набутих в 2006 та 2009 роках та використання саме цих коштів на придбання спірної квартири в 2019 році; 2) використання для придбання спірної квартири саме коштів, набутих в 2018 році від продажу будинку матір`ю відповідача, а також взагалі достатності цих коштів; На підтвердження вищевказаних обставин, відповідач мав би надати, як варіант, банківські виписки, що свідчать про наявність коштів після продажу майна на рахунках, перерахування їх відповідачу, зняття даних коштів з рахунків відповідача, або навіть його матері напередодні внесення коштів за спірну квартиру, нотаріально посвідчену заяву від позивачки про те, що вона підтверджує, що спірна квартира придбавається за особисті кошти відповідача. Жодних переконливих доказів на підтвердження обставин придбання квартири за кошти, подаровані відповідачу, суду не надано. 3) укладення договору дарування грошових коштів між відповідачем та його матір`ю. Жодного договору дарування суду не надано, документів, підтверджуючих факт передання коштів також не долучено до відзиву. Крім того, грошові кошти, у сумі, яка сплачена за спірну квартиру, є значною сумою і відповідно до діючого податкового законодавства, є додатковим благом, яке має оподатковуватися податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Якщо відповідач отримав в дар ці кошти в 2019 році, то він мав до 01.05.2020 року подати декларацію про майновий стан і доходи, в якій задекларувати отримання прибутку у вигляді додаткового блага, проте, відповідачем доказів, що підтверджують отримання цих коштів в подарунок суду не надано, що свідчить або про ухилення від сплати податків відповідачем, або все ж таки про намагання введення суду в оману щодо обставин придбання спірної квартири. За придбання спірної квартири були сплачені спільні кошти подружжя 24.05.2019 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Сторонами було сплачено суму 835125,00 грн. і лише 12375,00 грн. сплачено відповідачем вже після розірвання шлюбу в якості доплати, і відповідач не позбавлений права стягнути половину суми доплати з позивачки, проте, саме майнові права на спірну квартиру були придбані сторонами в шлюбі, а тому є спільною власністю подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок встановлено в постанові Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі №759/13140/14-ц. Зазначена справа є абсолютно аналогічною даній справі, з тією лише різницею, що у вищевказаній справі інвестиційний договір укладався в період незареєстрованого шлюбу, проте було встановлено факт проживання однією сім`єю. Незважаючи на дату реєстрації права власності, очевидно, що майнові права на спірну квартиру придбані в період зареєстрованого шлюбу, а тому на спірну квартиру розповсюджується презумпція спільності майна подружжя. Представник відповідача зазначає, що начебто рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області преюдиційно встановлено, що після народження доньки 31.12.2017 року сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства і що начебто сплата в травні 2019 року коштів за квартиру відбулася вже після остаточного припинення сімейних відносин. Проте, зазначеним рішенням нічого подібного не встановлено. У відзиві заначено, що взаємовідносини сторін різко погіршились на початку квітня 2018 року, коли позивачка начебто дізналася, що мати відповідача планує надати кошти на придбання для нього особисто квартири, а позивачка начебто вчиняла дії, щоб квартиру було оформлено на неї. Разом з цим, раніше в цьому ж відзиві, зазначено, що сімейні відносини сторони припинили одразу після народження дитини ( [INFO] ). Але тут вже зазначено, що остаточно сімейні відносини було припинено 31.12.2018 року. Вищенаведена інформація не узгоджена і не відповідає дійсності. Фактично сімейні відносини тривали до кінця 2020 року, на підтвердження цього надаються фотографії та відео з соціальних мереж, які містяться на сторінці самого відповідача. Фотографії спеціально взяті з соціальної мережі, аби було видно часову прив`язку. Так, фото з сімейних свят, відпочинку на морі, відпочинку на дачі свідчать про теплі сімейні стосунки сторін на час, коли вони були зроблені та розміщені в соціальній мережі відповідача. І таких фотографій є безліч, в тому числі, і в соціальній мережі позивачки. Згідно довідки ТОВ «СІА» від 27.08.2024 (надана у відповідь на адвокатський запит та додана до справи наприкінці серпня 2024 року), 24.05.2019 року відповідачем було внесено кошти за квартиру одним платежем у сумі 835152,00 грн. Обставини, на які посилається відповідач щодо скерування спільних коштів подружжя на поліпшення квартири та житлового будинку, що належить позивачці та її родичам взагалі не заслуговує уваги суду, оскільки, по-перше, не має жодного значення для даної справи, по-друге, є неправдою та не підтверджено жодним доказом. Згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість, відповідачем наданими з відзивом на позовну заяву доказами не спростовано презумпції права спільної сумісної власності подружжя. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, представник позивача посилається на положення ЦК України, які запинили перебіг строку позовної давності під час дії в державі карантинних обмежень та воєнного стану. Крім того, представник зазначає, що позивачка не могла б вважатися такою, що пропустила строк позовної давності, адже шлюб між сторонами розірвано в жовтні 2021 року (рішення набрало законної сили в листопаді 2021р.), а право власності на квартиру набуто також в листопаді 2021 року. Позов же до суду позивачка подала в серпні 2024 року. 20.03.2025 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача, у яких представник вказує, що у відповіді на відзив позивач не виклала своїх пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення стосовно кожної із зазначених відповідачем обставин в повній мірі. Квартира набута відповідачем вже після розірвання шлюбу і на неї не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Договір купівлі-продажу майнових прав був укладений під відкладальною умовою яка наступила 26.11.2021 вже після розірвання шлюбу. Згідно пункту 10.1. вказаного договору, він вважається укладеним лише 26.11.2021, на ці майнові права не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Квартира по суті є власністю (подарунком) особисто матері відповідача, якщо казати про поділ позивачем з відповідачем то з самого моменту реєстрації шлюбу між позивачкою та відповідачем 26 вересня 2015 року до моменту остаточного припинення з позивачкою сімейних відносин майже всі спільні грошові кошти подружжя йшли на ремонт, облаштування, невід`ємні поліпшення та утримання належної позивачці та її родичам на праві спільної часткової власності квартир у м. Бровари, а також облаштування та підготовку забудови так само належної позивачці та її родичам на праві спільної часткової власності земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), проте позивач ділити це майно не бажає, на відміну від власності (подарунка) особисто матері відповідача. Квартира набута відповідачем за грошові кошти, які належали йому особисто - ці грошові кошти подаровані відповідачу матір`ю відповідача саме для придбання відповідачем собі квартири у свою особисту приватну власність, матір відповідача отримала їх до цього від третіх осіб зокрема за продаж власних житлових та садового будинків. Крім продажу власних житлових та садового будинків матір відповідача подарувала власному сину всі наявні у неї грошові кошти для покупки квартири: збережені з заробітної плати, отримані в свою чергу від родичів, тощо. В дійсності квартира придбана саме за ті грошові кошти що належали матері відповідача. Відповідач не ухиляється від сплати податків, оскільки відповідно до діючого податкового законодавства для подарунків від членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення діє нульова ставка, а правило про те що дохід отриманий у вигляді подарунка від фізичної особи потрібно вказати в річній податковій декларації не поширюється на осіб які отримали подарунки що не підлягають оподаткуванню. Незалежно від сприйняття позивачем дійсних обставин справи задовго до моменту набуття відповідачем права власності на квартиру 26.11.2021, судом преюдиціально встановлено що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства, звичайно що все це відбулося до моменту винесення рішення судом про розірвання шлюбу. Різке погіршення сімейних відносин позивачки з відповідачем відбулося відразу після того як на початку квітня 2018 року позивачка довідалася, що матір відповідача планує подарувати належні їй грошові кошти особисто відповідачу саме для придбання відповідачем собі квартири у свою особисту приватну власність - не для подружжя, після чого позивачка почала вчиняти різні дії для того щоб придбана на належні матері відповідача грошові кошти нерухомість була оформлена особисто на позивачку, що в свою чергу і призвело до остаточного припинення відповідачем з позивачкою сімейних відносин та фактичного припинення ведення сторонами спільного господарства станом на 31 грудня 2018 року. Сплата відповідачем 28.05.2019 отриманих в подарунок від своєї матері особистих грошових коштів відбулася після остаточного припинення з позивачкою сімейних відносин, спільне господарство сторонами вже не велось. Всі зазначені відповідачем дати є послідовними та відповідають дійсності. Все це відбулося як зазначив відповідач після народження доньки [PERSON] , [INFO] , поступово саме так як по датах конкретно вказав відповідач. Більш того заради доньки відповідач зберігав та до сьогодні зберігає з позивачем умовно «дружні» відносини - постійно відвідує доньку (відповідно й позивача), проводить багато часу з донькою (у тому числі в присутності позивача), святкує з донькою різноманітні (у тому числі в присутності позивача) свята, особливо 31 грудня кожного року. Одного разу відповідач заради доньки взяв з собою на відпочинок і позивача, разом по черзі проводили там час з дитиною, однак наявність таких певних «дружніх» відносин та періодичне святкування різних свят разом з донькою не є сімейними відносинами та веденням сімейного господарства. Відповідач поросить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, адже щонайменше на червень 2021 - подання позову про розлучення, підготовку та подання в подальшому заяви про можливість розгляду справи №361/5486/21 у її відсутність, тощо - позивач могла довідатися про порушення свого права, та вважає що строк позовної давності для її вимог вже сплив. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю відповідача, а позивачка її колишня невістка. Свідок вказує, що подарувала своєму синові кошти на купівлю спірної квартири аби в нього було особисте житло. До одруження та після сторони проживали разом зі свідком, потім народилась дитина, а потім стосунки між подружжям стали псуватись, на той час дитині було десь два роки. Договір дарування коштів був усним, і після дарування коштів відповідач придбав квартиру за кошти належні свідку. Десь починаючи з початку розповсюдження короновірусної хвороби відносин між подружжям вже не було, відповідач спав окремо у вітальні. На час укладення договору купівлі-продажу майнових прав нормальних відносин у подружжя вже не було. На початку 2019 року відповідач сказав, що буде розлучатись. Свідок зазначає, що передала своєму синові кошти, які вона зберігала у сейфі, а на себе квартиру не оформлювала, оскільки має поганий стан здоров`я. Свідок вказує, що працює в одній родині помічницею і коштів хватає, ні в кого не позичає. Також свідок зазначила, що має багато нерухомого майна і тому продала його. У 2020-2021 р.р. свідок придбала автомобіль за кошти від продажу дачі. Спірну квартиру свідок мала намір переоформити на себе, а потім скласти заповіт на дитину сторін. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є подругою матері відповідача вже десь 30 років. Свідок зазначає, що саме мати дала відповідачу гроші аби він придбав собі квартиру. У матері відповідача було нерухоме майно, яке вона продала, а кошти дала своєму синові. Родина сторін разом зі своєю дитиною жили у матері відповідача, а після розлучення позивачка продовжила проживати у своєї свекрухи. Позивачка не працювала, працювали відповідач та його мати, і дитина завжди була з бабусею. Коли придбавалась квартира відносин між сторонами вже не було. Мати відповідача казала свідку, що відповідач попросив в неї кошти на квартиру і вона їх дала. На переконання свідка у позивачки та відповідача ніколи сім`ї не було. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що з позивачкою та відповідачем познайомилась десь у 2010-2011 р.р., тісно спілкувались, дружили родинами, разом відпочивали, ходили у гості, їздили на дачу, на море, позивачка є хрещеною матір`ю дитини свідка. У сторін була гарна родина, вони не сварились, у 2020 році родинами разом святкували їх 5-річний ювілей з дня одруження на дачі. Свідок вказує, що її родина та родина сторін у справі мали намір купити квартири в одному комплексі, але позивачка та відповідач вибрали квартиру в одному комплексі, а родина свідка у іншому. На переконання свідка кошти внесені за спірну квартиру були спільними коштами подружжя, позивачка працювала навіть після народження дитини, так само працював і відповідач. Подружжя багато чого могло собі дозволити і не було питань по коштам для купівлі квартири. Після зради відповідача позивачка перестала з ним жити, це було у 2020 році, а в 2019 році ще разом їздили на море, спали разом, все було в них нормально. Сторони спільно повідомили, що придбали квартиру. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що дружить з матір`ю відповідача із 1983 року. Чоловік свідка хрещений батько відповідача, тож добре знайомі і події в сім`ї свідку відомі. За твердженням свідка сторони не жили разом з 2018 року, а пізніше розлучились офіційно. Мати відповідача продала належну їй дачу та будинок і дала своєму синові кошти на купівлю квартири. Як передавались кошти свідок не бачила, але відповідні обставини їй відомі зі слів матері відповідача та самого відповідача. За твердженням свідка сторони жили разом, але спали у різних кімнатах. В судовому засіданні, у якому позивачка була присутня особисто, остання підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просила позов задовольнити і додатково пояснила суду, що під час процесу розлучення сторони домовились про те, що спірна квартира залишиться спільній доньці подружжя і хотіли оформити це нотаріально, але почалась війна. В подальшому позивачці зателефонувала колишня свекруха та попросила аби позивачка виписала дитину з квартири (це не спірна квартира), оскільки можуть бути накладені арешти через перебування відповідача за кордоном, тому матір відповідача хотіла переоформити квартиру на себе. Після такої пропозиції позивачка звернулась до юриста, оскільки така пропозиція їй не сподобалась, адже у відповідача з`явилась нова родина і позивачка боялась, що відповідач вже забув про свою доньку від першого шлюбу і про свою обіцянку переоформити спірну квартиру на дитину. Подружжя розлучилось у 2021 році, а фактично відносини припинились у жовтні 2020 року. Позивачка вказує, що працювала і приймала участь в набутті спірного майна, крім того доглядала дитину. Квартиру було придбано виключно за спільні кошти подружжя, був спільний бюджет і жодні родичі в цьому не допомагали. Також позивачка вказує, що давала свою письмову згоду на купівлю. Під час розлучення питання поділу майна не вирішувалось, оскільки між сторонами була домовленість вирішити це питання мирно у нотаріуса, однак ніяк не могли погодити дату, потім вирішили зробити це трохи пізніше, а потім відповідач став казати, що квартиру слід переоформити на його матір, а вона вже переоформить квартиру на дитину. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладений у ній, інших заявах сторони позивача по суті справи та у письмових додаткових поясненнях і просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, інших заявах сторони відповідача по суті спору та у письмових додаткових поясненнях і просить у задоволенні позову відмовити. 14.08.2025 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення сторони позивача, у яких представник позивача вказує, що з боку відповідача викликались в якості свідків: мати відповідача та її подруги, які, вочевидь, є зацікавленими особами. Мати - близький родич відповідача, подруги матері відповідача - не є особами, які можуть бути обізнані про сімейне життя сторін, а знають про обставини життя молодої родини лише зі слів своєї подруги. Це створює очевидний конфлікт інтересів і збільшує ризик упередженості їхніх свідчень. Свідки не є незалежними сторонніми особами, тому їхні покази слід оцінювати з урахуванням наявної зацікавленості. З їхніх пояснень не випливає, що вони особисто бачили фактичні платіжні операції, платіжні документи чи інші первинні підтвердження внесків на інвестування (платіжні доручення, виписки з рахунків, касові документи). Твердження про те, що квартира нібито була придбана за особисті кошти відповідача ґрунтуються на словах матері відповідача (сліпа довіра), а не на особистому спостереженні. Покази матері та подруг містять логічні і часові невідповідності (різні дати, різні обставини), що знижує їхню достовірність. Крім того, вони не пояснили, на підставі яких конкретно фактів робили свої висновки. Є ризик, що покази були погоджені між свідками та відповідачем до допиту (наприклад, шляхом попередніх розмов), що робить їх менш незалежними. Суду слід звернути увагу на можливу координацію версій. Свідки - родичі/друзі схильні інтерпретувати факти в інтересах близької особи, відкидаючи факти, що можуть бути незручними для відповідача. Покази матері відповідача та її подруг слід вважати сумнівними і необ`єктивними з огляду на їхню очевидну зацікавленість у результаті справи (родство/особисті відносини з відповідачем), відсутність у них безпосереднього спостереження факту внесення грошових коштів на рахунки забудовника або на інший рахунок у період шлюбу, а також наявність ознак переказу (чутки) як джерела інформації. З огляду на наведене, суд має оцінити покази матері та подруг як такі, що мають обмежену достовірність та не спроможні самостійно довести відсутність прав на квартиру у позивача. Також варто звернути увагу суду на суперечності в показах матері відповідача, яка стверджувала, що на момент внесення коштів за квартиру у травні 2019 року сторони вже не проживали разом. Водночас у подальших поясненнях вона вказала, що позивачка з дитиною виїхали після того, як дитина перехворіла на COVID-19. Однак офіційно перші випадки COVID-19 в Україні були зафіксовані лише навесні 2020 році, що свідчить про неможливість такого розвитку подій у 2019 році. Після того, як мати відповідача озвучила версію про 2020 рік, інші свідки (її знайомі) підтвердили, що сторони проживали разом до 2020 року включно. Це вказує на узгодженість показань між свідками та свідоме підлаштовування їхніх свідчень до вигідної для відповідача позиції. Попри визнання факту спільного проживання сторін у період придбання квартири, свідки стверджували, що сторони начебто "не були сім`єю". При цьому вони не змогли чітко пояснити, за якими саме критеріями робили такі висновки. Це свідчить про суб`єктивний характер їхніх суджень, які не можуть бути підставою для спростування юридичного факту існування сімейних відносин у шлюбі. Враховуючи наведене, показання зазначених свідків не можна вважати об`єктивними та достовірними, оскільки вони суперечливі, узгоджені між собою вже після озвучення ключових деталей та ґрунтуються не на перевірених фактах, а на суб`єктивному сприйнятті стосунків сторін. Також за заявою позивачки була допитана як свідок [PERSON] , яка є подругою сім`ї сторін. Вона зазначила, що разом із чоловіком підтримувала тісні дружні стосунки з обома сторонами: часто проводили спільні свята та відпустки, є кумами. З огляду на близькі взаємини та обізнаність із сімейним життям сторін, її свідчення є більш об`єктивними. Свідок пояснила, що на момент придбання спірної квартири їхня сім`я також шукала житло та планувала купувати квартиру поруч. Вона достеменно знала, що квартира придбавалася за спільні кошти для потреб родини. За її словами, сторони проживали однією сім`єю до кінця 2020 року, оскільки восени 2020 року вони спільно двома сім`ями їздили на відпочинок. Зазначена версія подій повністю узгоджується з іншими наданими стороною позивача доказами, зокрема з фотографіями та відеозаписами, опублікованими на сторінках у соціальних мережах самого відповідача. Ці матеріали спеціально відбиралися з урахуванням часової прив`язки, яка підтверджується датами їх розміщення та змістом зображеного. На фото зафіксовані спільні сімейні свята, відпочинок на морі, перебування на дачі, що свідчить про збереження теплих та близьких сімейних стосунків між сторонами у період, на який припадають дати придбання та інвестування в спірну квартиру. Аналогічні світлини у великій кількості містяться й на сторінці позивачки, що підтверджує узгодженість і взаємопов`язаність доказів. Такі об`єктивні докази прямо спростовують твердження свідків, залучених стороною відповідача, чиї показання є зацікавленими через родинні або особисті зв`язки з ними та не підтверджуються жодними незалежними джерелами. 31.08.2025 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення сторони відповідача, у яких представник вказує, що квартира є особистою приватною власністю відповідача оскільки вона набута відповідачем вже після розірвання шлюбу і на неї не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Договір купівлі-продажу майнових прав був укладений під відкладальною умовою яка наступила 26.11.2021 вже після розірвання шлюбу. Згідно пункту 10.1. вказаного договору, він вважається укладеним лише 26.11.2021, більш того цей договір за своєю правовою природою є виключно попереднім договором, за вказаним договором в майбутньому передаються виключно майнові права а не саме майно, на ці майнові права не розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності, а також не розповсюджується порядок поділу саме майна, а не майнових прав. Відповідно до актуальної правової позиції - висновків Верховного Суду викладених у постанові від 22 січня 2025 року по справі №753/7776/22, з огляду на те, що відповідно до умов попереднього договору покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав, передача та приймання майнових прав між сторонами договору не відбулася, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав здійснення поділу, оскільки саме по собі укладання ПАТ «ХК «Київміськбуд» та [PERSON] попереднього договору купівлі-продажу квартири не породжує переходу до подружжя майнових прав на квартиру. При цьому у зв`язку з укладенням попереднього договору купівлі-продажу квартири та сплатою грошових коштів за цим договором, [PERSON] не позбавлена можливості в порядку поділу майна подружжя порушувати перед судом питання про стягнення компенсації частини сплачених за цим договором грошових коштів або в разі укладення основного договору купівлі-продажу пред`являти вимоги щодо права на частку у придбаній квартирі. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представників сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2015 року, який розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2021 року у справі №361/5486/21, що набрало законної сили 23.11.2021 року (Т. 1, а.с. 29-31). Суд зазначає, що у вказаному рішенні суд не встановив конкретної дати припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства. Із рішення убачається, що позов про розірвання шлюбу був поданий чоловіком в червні 2021 року. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 16). 24.05.2019 року між ТОВ «СІА», як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 на виконання Форвардного контракту №010818-203 від 01.08.2018 р. придбаного покупцем на підставі Договору купівлі-продажу деривативу №Д18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 року (Т. 1, а.с. 63-70). За умовами вказаного договору: - 1.1. «Об`єкт» - житловий будинок [ADDRESS] , що буде побудований на земельній ділянці орієнтовною площею 71915 кв.м., що розташована у [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:63:018:0003 відповідно до проекту та дозволу на виконання будівельних робіт №ІУ 113172091629 від 28.07.2017 року, виданого ДАБІ України, з характеристиками та параметрами, визначеними проектом. Проектна документація на будівництво Об`єкту, а також житлової забудови в цілому, відповідає нормативній базі, що підтверджується Експертним звітом 33-157-16-ЕП\\КО від 02.12.2016 року, виданим ТОВ «Укрбудекспертиза». Орієнтовний термін прийняття Об`єкта в експлуатацію (отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта): ІІ квартал 2020 року. Вказаний термін може бути змінений, але не більше, ніж на 6 (шість) місяців, і це не може вважатися порушенням цього Договору; - 1.2. «Квартира» - житлова квартира в Об`єкті з наступними характеристиками: будівельний номер - А188; поверх - 22; загальна проектна площа - 66.81 кв.м.; житлова проектна площа - 31,15 кв.м.; кількість кімнат - 2; - 1.4. «Загальна проектна площа» - загальна площа квартири, що визначена за Проектною документацією і вказана в пункті 1.2 цього Договору; - 1.5. «Загальна фактична площа» - загальна площа квартири, що визначається після завершення будівництва Об`єкта в процесі прийняття його в експлуатацію за обмірами технічної інвентаризації квартири; - 1.8. «Майнові права» - майнові права на квартиру, в тому числі право набути квартиру у власність після прийняття в експлуатацію Об`єкта та оформити відповідні правовстановлюючі документи на квартиру, права, що є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги, які належать продавцю на підставі документів, перелічених в п. 1.1. Договору; - 1.9. «Загальна вартість Майнових прав» - сума коштів, розрахована у відповідності до розділу 4 цього Договору, сплативши яку покупець отримує Майнові права; - 2.1. В порядку та на умовах, визначених цим Договором, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується оплатити Загальну вартість Майнових прав та прийняти у власність Майнові права; - 2.2. Покупець реалізує (здійснює) отримані майнові права шляхом отримання квартири за актом передання-приймання, набуття та оформлення права власності на квартиру шляхом здійснення державної реєстрації права власності на квартиру з отриманням правовстановлюючих документів на квартиру в порядку, передбаченому законодавством; - 4.1.1. Загальна вартість Майнових прав, у розмірі 835125,00 грн., в тому числі ПДВ, сплачується покупцем в повному обсязі в строк до 29.05.2019 року (включно); - 4.1.2. Протягом 5 робочих днів з дати оплати покупцем Загальної вартості Майнових прав, виходячи з Загальної проектної площі, продавець надає покупцю довідку, що підтверджує цей факт; - 4.2. У випадку, якщо Загальна фактична площа за обмірами технічної інвентаризації виявиться більшою від Загальної проектної площі, покупець доплачує продавцю відповідну різницю, розраховану згідно з положеннями цього Договору. Вказана доплата здійснюється протягом 20 робочих днів з моменту отримання покупцем відповідного повідомлення від продавця; - 5.1. Майнові права передаються продавцем у власність покупця виключно після повної сплати покупцем Загальної вартості Майнових прав (у тому числі з врахуванням випадків коригування її розміру) шляхом підписання сторонами акту передавання-приймання Майнових прав, що підписується сторонами не пізніше 30 календарних днів з дня здійснення такої оплати; - 6.2.1. Продавець зобов`язаний після оплати покупцем повної суми Загальної вартості Майнових прав підписати Акт передання-приймання Майнових прав у відповідності до умов Договору; - 6.4.2. Покупець зобов`язаний у строк, передбачений договором з`явитися для підписання акту передання-прийняття Майнових прав; - 10.1. Цей договір укладений з відкладальною умовою, якою сторони визнають пред`явлення до виконання Форвардного контракту за актом передання-прийняття та повне виконання покупцем своїх зобов`язань по договору купівлі-продажу деривативу, предметом якого був продаж покупцю Форвардного контракту №010818-203 від 01.08.2018 р. Договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту настання відкладальної умови та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором, якщо він не буде припинений раніше у відповідності до положень цього договору та чинного законодавства України. З дати набрання чинності цим Договором, Форвардний контракт вважається належним чином виконаним і зобов`язання сторін за Форвардним контрактом припиняються; - 10.4. Договір не є попереднім договором купівлі-продажу квартири і усі положення цього договору є такими, що стосуються та регулюють виключно порядок виконання цього договору сторонами; - 10.5. У разі, якщо покупець перебуває у шлюбі, він підтверджує, що укладає та підписує цей договір за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя підтверджується відповідною заявою, що надана продавцю покупцем в момент підписання цього договору. Покупець несе відповідальність за достовірність наданої інформації відносно свого шлюбного стану. 26.11.2021 року відповідач та ТОВ «СІА» уклали додаткову угоду №1 до зазначеного вище договору, якою здійснили уточнення терміну «Об`єкт» (п. 1.1. «Об`єкт» - житловий будинок [ADDRESS] ), площі та номеру квартири («Квартира» - житлова квартира в Об`єкті з наступними характеристиками: фактичний номер А188; поверх 22; фактична загальна площа 67,8 кв.м.; фактична житлова площа 31,5 кв.м.; кількість кімнати 2). Сторони погодили, що у зв`язку зі збільшеннями фактичної загальної площі квартири на 0,99 кв.м., сторони дійшли згоди, що покупець має здійснити доплату у розмірі 12375,00 грн., з ПДВ на рахунок продавця (Т. 1, а.с. 72). Згідно наявної в матеріалах справи довідки ТОВ «СІА» №31 від 27.08.2024 року, ТОВ «СІА» повідомляє, що 24.05.2019 року гр. [PERSON] були сплачені грошові кошти згідно Договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 р. в сумі 835125,00, в тому числі ПДВ, та 26.11.2021 року була здійснена доплата у розмірі 12375,00 грн., в тому числі ПДВ, відповідно до п. 4 Додаткової угоди від 26.11.2021 року до Договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 р. Дані оплати були здійснені на поточний рахунок компанії, відкритий в АТ «ОТП Банк» (Т. 1, а.с. 62). Убачається, що 29.11.2021 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру [ADDRESS] . Документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, майнових прав, серія та номер: 18611/А188-4-Г2, виданий 24.05.2019, видавник: ТОВ «СІА» та [PERSON] ; Додаткова угода до Договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 року, серія та номер: 1, виданий 26.11.2021, видавник: ТОВ «СІА» та [PERSON] ; Акт передавання-прийняття квартири [ADDRESS] , виданий 26.11.2021, видавник: ТОВ «СІА» та [PERSON] ; Довідка про повну оплату, серія та номер: кА188, виданий 26.11.2021, видавник: ТОВ «СІА»; Витяг з переліку інвесторів, серія та номер: кА188, виданий 26.11.2021, видавник: ТОВ «СІА» (Т. 1, а.с. 26-27). Заперечуючи проти позову та на підтвердження своїх посилань про те, що кошти на сплату вартості майнових прав за квартиру були подаровані особисто відповідачу його матір`ю і відповідно квартира є особистою приватною власністю відповідача, сторона відповідача надала суду копії договорів відчуження [PERSON] належної їй нерухомості, а саме: копію договору купівлі-продажу садового будинку від 31.08.2006 року на суму 247450,00 грн.; копію договору купівлі-продажу будинку від 20.08.2009 року на суму 162000,00 грн.; копію договору купівлі-продажу будинку від 04.12.2018 року на суму 76000,00 грн. (Т. 1, а.с. 127-133). За змістом ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.ст. 190, 179 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ст. 71 СК України). Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19), від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21). Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі з позивачкою відповідач 24.05.2019 року уклав з ТОВ «СІА» договір купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 та цього ж дня (24.05.2029 року) сплатив кошти у сумі 835125,00 грн. на виконання умов зазначеного договору щодо оплати загальної вартості майнових прав на квартиру. В подальшому, вже після розірвання шлюбу з позивачкою, відповідач 26.11.2021 року здійснив доплату загальної вартості майнових прав на квартиру в сумі 12375,00 грн. та 29.11.2021 року було здійснено державну реєстрацію за відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 р. Вирішуючи спір по суті суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено обставин щодо отримання ним у дар кошів від власної матері та внесення саме цих коштів у сумі 835125,00 грн. 24.05.2019 року на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 р. Сторона відповідача та матір відповідача стверджують, що договір дарування коштів був усним, разом з цим за положеннями ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договори відчуження [PERSON] належної їй нерухомості датовані 2006, 2009 та 2018 роками і відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні відомості про те, що відчужувач отриманих коштів не витрачала, зберігала їх та передала відповідачу і саме ці кошти він сплатив 24.05.2019 р. у сумі 835125,00 грн. Крім того, загальна сума отриманого доходу за вказаними договорами становить на багато менше ніж розмір здійсненого внеску. Покази свідків не можуть бути достатніми доказами укладення усного договору дарування, передання коштів [PERSON] відповідачу та внесення останнім цих коштів на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав. Також, лише покази свідків не можуть бути належною і додатною підставою для висновку про те, що сторони на час здійснення платежу 24.05.2019 р. у сумі 835125,00 грн. фактично припинили шлюбні відносини, тож відповідачем не доведено як обставин отримання коштів в дарунок, так і обставин, які зумовлюють можливість визнання особистою приватною власністю особи майна, набутого нею за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, як це передбачено ч. 6 ст. 57 СК України. Презумпції спільності майна набутого за час шлюбу, у тому числі спільності коштів в сумі 835125,00 грн. сплачених на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №18611/А188-4-Г2 від 24.05.2019 р., не спростовано. Той факт, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем вже після розірвання шлюбу з відповідачкою, не є підставою для висновку, що спірна квартира (в частині, яка була оплачена в сумі 835125,00 грн.) не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Відповідач під час перебування у шлюбі з позивачкою уклав договір купівлі-продажу майнових прав стосовно спірної квартири, вніс оплату загальної вартості майнових прав в сумі 835125,00 грн. і в подальшому з оплатою всієї вартості майнових прав за договором, було отримано майнові права, які трансформувались у право власності, що відповідає положенням ст. 61 СК України, які відносять до об`єктів права спільної сумісної власності майно одержане за договором укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї. Отже, суд дійшов висновку, що кошти в сумі 835125,00 грн. сплачені за договором купівлі-продажу майнових прав є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивачка має право на отримання у власність частини спірної квартири, яка відповідає половині вказаної суми. Вирішуючи спір суд виходить з рівності часток співвласників при поділі майна, підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено та сторонами не доводилось. Оскільки доплата кінцевої загальної вартості майнових прав на квартиру в сумі 12375,00 грн. відбулась в же після розірвання шлюбу - 26.11.2021 року, такі кошти є особистою власністю відповідача і відповідно особистою власністю відповідача є частина квартири, яка відповідає за розміром цій частці, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Повна вартість квартири склала 847500,00 грн., а в період шлюбу було внесено кошти в сумі 835125,00 грн., що становить 98,5% від загальної вартості. Тобто на кожного з колишнього подружжя припадає по 417562,50 грн. від суми спільних коштів, а відповідачу належить ще 12375,00 грн. сплачених ним за квартиру після розірвання шлюбу, всього 429937,50 грн. Відповідно, пропорційно вказані суми становлять 49,3% квартири для позивачки та 50,7% для відповідача, а переведення відсотків у частини вказує, що позивачці має належати 493/1000 частин квартири при поділі спільного сумісного майна колишнього подружжя, що відповідає положенням ч. 7 ст. 57 СК України про те, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Стосовно посилань сторони відповідача на сплив строку позовної давності за заявленими позивачем вимогами, суд зазначає наступне. У абз. 1 ч. 2 ст. 72 СК України вказано, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. За змістом ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набуло чинності 23.11.2021 року, а із позовом про поділ майна позивачка звернулась до суду 19.08.2024 року. Водночас абзацом 2 ч. 2 ст. 72 СК України встановлено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч. 1 ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Отже, позовна давність за вимогами про поділ майна не може мати місце під час перебування сторін у шлюбі, а після розірвання шлюбу її перебіг може розпочатись лише в момент коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Крім того, згідно п. 2-1 Прикінцевих положень СК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин в Україні тривав з 12.03.2020 року по 01.07.2023 року. Ураховуючи викладене безпідставними є посилання сторони позивача на сплив строку позовної давності за вимогами про поділ спільного сумісного майна. Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка також просила покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи убачається, що стороною позивача був сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 12112,00 грн. та 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Всього 12717,60 грн. Судом задоволено вимоги позивачки на 98,5%, відтак пропорційно до розміру задоволених позовних вимог позивачка має право на стягнення з відповідача сум судового збору у розмірі 12526,84 грн. Стосовно стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що у матеріалах справи: наявна копія договору про надання правничої допомоги адвокатом Відановою О.В. №15/08 від 15.08.2024 року, яким сторони визначили, що за надання правничої допомоги, яка передбачена п. 1.1 Договору, клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар в сумі 15000,00 грн.; наявна копія акту виконаних робіт від 15.08.2024 року (консультація - 5000,00 грн., складання позовної заяви - 10000,00 грн. Всього 15000,00 грн.); наявна копія платіжної інструкції від 17.08.2024 року на суму 15000,00 грн. Вказаними документами в повній мірі підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. Клопотання про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу через неспівмірність заявленого розміру сторона відповідача до суду не подавала. Ураховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд не має права самостійно зменшувати розмір витрат на правничу допомогу без наявності обґрунтованого клопотання сторони відповідача про зменшення відповідних витрат через їх неспівмірність. Разом з цим, розподіляючи судові витрати суд має своїм обов`язком виходити з принципу пропорційності, відтак пропорційно до частини задоволених позовних вимог позивачка має право на отримання від відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14775,00 грн. (15000,00 грн х 98,5%). На підставі викладеного,

Outcome: partial