Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Національної служби здоров`я України, звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати, понесені на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від кримінального правопорушення, у сумі 18364,52 грн. Позовна заява мотивована тим, що вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 11.05.2023 у справі № 375/798/23 за результатами розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні № 12023111030000754 від 12.02.2023 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому покарання за частиною 2 статті286КК України у виді 3(трьох) років позбавленя волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цим вироком встановлено, що порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 1.5, 2.3(б), п.п. 12.1, 12.2, 21.11 (б) Правил дорожнього руху, перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, зокрема, спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілого [PERSON] . Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах даного кримінального провадження не заявлявся. Відповідно до листа КНП Київської обласної «Київська обласна дитяча лікарня № 2» від 10.10.2024 № 01-66/714 потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я з 11.02.2023 по 20.02.2023, тобто усього 9 ліжко - днів. Витрати н алікування 1 лідко-день становить 1614,98 грн, у зв`язку із чим лікарня понесла витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у сумі 18364,52 грн. Також зазначено, що витрати на стаціонарне лікування вище зазначеного потерпілого не відшкодовано та заходи з метою поверненян коштів не вживалися. Водночас, у позовній заяві зазначено, що заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звертається з цим позовом до суду на захист інтересів держави в галузі охорони здоров`я в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах в порядку статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з нездійсненням Національною службою здоров`я України захисту інтересів держави в суді, як суб`єктом, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 25 січня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні прокурор Федун М.М. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач бдучи належним чоном повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засілання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, інших клопотань не заявляв. Представник Національної служби здоров`я України Тарасенко М.С. через систему «Електронний суд» 29 січня 2025 року, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника Національної служби здоров`я України. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити їх. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» Бігарі Н.В. через систему «Електронний суд», 31січня 2025 року подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» за наявними у справі матеріалами. Позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі. Проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до пункту 1 частини 1статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 11.05.2023 у справі № 375/798/23 за результатами розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні № 12023111030000754 від 12.02.2023 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статтею 286 КК України та призначено йому покарання за частиною 2 статті 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавленя волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цим вироком встановлено, що 11.02.2023 близько 21 год 08 хв. водій [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Transit» реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по вул. Шевченка зі сторони центру с. Запруддя в напрямку с. Телешівка, що на території Білоцерківського району Київської області, де навпроти будинку [ADDRESS], порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі - ПДР), а саме: п.1.5 ПДР, в якому зазначено: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду та руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.2.3 (б) ПДР: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», п. 12.1 ПДР, де вказано, «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», п. 12.2 ПДР, де вказано, «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги», п. 21.11 (б) ПДР, в якому зазначено, що «забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см. у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременем безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу», тобто, водій [PERSON] проявив неуважність та безпечність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, в темну пору доби не вибрав безпечної швидкості у межах видимості дороги, перевозив дитину зріст якої є менше 145 см. на передньому пасажирському сидінні без утримуючих систем в результаті чого допустив занос керованого ним транспортного засобу з подальшим виїздом на праве узбіччя, по напрямку свого руху та наїздом на перешкоду у вигляді стовбура дерева. У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля марки «Ford Transit» реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , який є рідним сином водія [PERSON] , [INFO] з яким вони разом проживають за адресою: [ADDRESS] , який сидів на передньому пасажирському місці, отримав наступні тілесні ушкодження: закрита травма черевної порожнини з ушкодженням селезінки, внутрішньочеревна кровотеча. За ступенем тяжкості вище описане тілесне ушкодження, заподіяне малолітньому [PERSON] відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя у момент заподіяння. Таким чином, порушення водієм [PERSON] вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 21.11 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 вiд 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року, перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, зокрема, спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] . Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах кримінального провадження не заявлявся. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини дорожньо-транспортної пригоди та вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілим завдано тілесних ушкоджень, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду цієї справи. Згідно з листом КНП Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» від 10.10.2024 № 01-66/714 потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я з 11.02.2023 по 20.02.2023, тобто усього 9 ліжко - днів. Витрати на алікування 1 лідко-день становить 1614,98 грн, у зв`язку із чим лікарня понесла витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у сумі 18364,52 грн, витрати на стаціонаре лікування потерпілої особи не відшкодовано та заходи з метою повернення коштів не вживалися. У листі Національної служби здоров`я України від 18.10.2024 № 36520/2-16-24 зазначено, що між Національною службою здоров`я України та КНП Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» у 2023 році було укладено договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій № 1983-Е123-Р000 від 01.02.2023, № 13465-Е223-Р000 від 09.02.2023. Крім того вказано, що Національна служба здоров`я України не наділена повноваженнями представляти інтереси держави у справах про відшкодування коштів витрачених на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Водночас, не заперечують щодо звернення прокуратури до суду в інтересах держави та готові до співпраці в межах повноважень. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За змістом статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно зі статтею 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також інших джерел, не заборонених законом. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері. Фінансове забезпечення державних та комунальних закладів охорони здоров`я - бюджетних установ здійснюється відповідно до бюджетного законодавства. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 1 статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» зазначено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 (надалі по тексту Порядок). У пункті 2 Порядку зазначено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно з пунктом 3 Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. Крім того, суд зазначає, що згідно з пунктом 4 Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Наразі механізм фінансування Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» здійснюється Національною службою здоров`я України (надалі - НСЗУ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом оплати наданих лікарнею медичних послуг за програмами медичних гарантій відповідно до укладених між Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» та НСЗУ договорів про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій. Кошти перераховуються НСЗУ безпосередньо на рахунок лікарні. Відповідно до статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» закладом охорони здоров`я є юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації. Ненадходження коштів до відповідного бюджету призводить до порушень діяльності лікувального закладу щодо безоплатного надання медичних послуг населенню та порушує інтереси держави. Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 3 статті 1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій. Пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» визначено, що однією з функції Національної служби здоров`я України, як Уповноваженого органу, є укладення, зміна та припинення договорів про медичне обслуговування населення та договорів про реімбурсацію. У пункті 8 Типової форми договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №410 від 25.04.2018, передбачено, що надавач зобов`язується надавати медичні послуги за програмою медичних гарантій пацієнтам, а замовник зобов`язується оплачувати такі програми відповідно до встановленого тарифу та коригувальних коефіцієнтів. Так, судом встановлено, що послуги надані Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2», пов`язані з наданням медичних послуг за програмою медичних гарантій пацієнтам, оплачено НСЗУ як замовником медичних послуг за рахунок коштів Державного бюджету України. У пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», визначено, що програма державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) - програма, що визначає перелік та обсяг медичних послуг, медичних виробів та лікарських засобів, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом, для профілактики, діагностики, лікування та реабілітації у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами. Механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Реалізація програми державних гарантій медичного обслуговування населення» (КПКВК 2308060) визначено «Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми державних гарантій медичного обслуговування населення», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1086. Отже, як встановлено, Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» витратило кошти з місцевого бюджету та НСЗУ витратила державні (бюджетні) кошти при наданні медичних послуг лікування потерпілого [PERSON] , який перебував на стаціонарному лікуванні з вини [PERSON] , на підставі договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, враховуючи, що між протиправними діями відповідача [PERSON] та перебуванням потерпілого [PERSON] на стаціонарному лікуванні в медичному закладі є причинний зв`язок, що доведено належними, допустимими та достатніми доказами, тому [PERSON] зобов`язаний відшкодувати витрати на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі пункту 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно із частиною 1 статті 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. В даному випадку прокурор звільняється від сплати судового збору, оскільки предметом спору є шкода, завдана державі внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення. Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у постанові від 20.04.2023 у справі № 912/1194/22, де Верховний Суд погодився і висновками суду апеляційної інстанції щодо скасування ухвали суду першої інстанції, якою повернуто позов прокурора через несплату судового збору у справі про стягнення шкоди, завданої державі внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Судовий збір підлягав сплаті за пунктом 1.1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 3028,00 грн. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028,00 грн. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Отже, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved