Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» до відповідача про стягнення боргу за договором №3190640 від 04.12.2021 року у розмірі 115010,00 грн. та судових витрат, з яких 2422,40 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. В позовній заяві посилався на те, що 04.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» та [PERSON] укладено Договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3190640, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 5000 грн. строком на 26 днів зі сплатою відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку на який видавався кредит. Вказаний договір укладений у формі електронного документу та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Зазначають, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі 5000,00 грн, шляхом перерахування грошових коштів на банківську карту № [NUMBER] позичальника. Відповідач же не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом. Загальна сума заборгованості станом на момент звернення до суду за кредитним договором становить 115010,00 грн, що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 5000,00 грн; суми нарахованих відсотків - 110010,00 грн; збитки завдані інфляцією за період з 01.03.2022 по 01.04.2025 року - 9339,27 грн.; 3% річних від простроченої суми за період із 24.02.2022 по 01.04.2025 року, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати. Ухвалою суду від 15.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.53). Ухвалою суду від 12.08.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.103-104). Представник позивача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 56, 112-113), в наданій заяві просив справу розглядати без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.3 на звороті). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.55, 108-109). Представник відповідача адвокат Подольська Т.В. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Додатково пояснила, що відповідач мав намір отримати кредит у ТОВ «ФК Арагон», починав здійснювати оформлення кредиту, але вважав що не вчинив всі необхідні дії для укладання договору. Йому на рахунок дійсно поступили грошові кошти в розмірі 5000 грн, однак що саме ці кошти були від позивача йому не було відомо, оскільки на його рахунок надходили й інші гроші. Вважає, що виписка по рахнуку відповідача є неналежним та недопустимим доказом. Позивачу гроші в сумі 5000 грн він не повертав, оскільки вважав, що між ними не виникли кредитні правовідносини. В задоволенні позову просила відмовити. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Подольською Т.В. 30.07.2025 року був наданий відзив на позовну заяву (а.с.61-72), в якому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі, посилаючись на таке. Щодо обставин кредитування зазначає, що з аналізу наданого документу - підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів (відсутня дата та вихідний номер), на яку позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, вбачається, що вказаний документ не підтверджує, як укладення між ТОВ «ФК «Арагон» та відповідачем кредитного договору, так і факту отримання саме ним коштів у розмірі 5000,00 грн. на підставі укладеного договору, оскільки з цієї довідки взагалі не вбачається кому належить картковий рахунок (зазначено неповний номер картки), вказаний у ній. Таким чином, вказана довідка (без дати на номера) не містить інформації кому перераховувались кошти, а відповідно не може бути доказом існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначений у позовній заяві. Вказана довідка в тому вигляді, в якому вона долучена до позову не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовими документами та документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Жодних банківських виписок матеріали справи не містять. Наданий же позивачем розрахунок заборгованості, долучений до матеріалів справи, вважають недопустимим доказом, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Вказує, що позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення зазначеного кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору. Надані позивачем документи, що містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем, а в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданих відповідачу кредитних коштів та розмір її заборгованості перед позивачем за вказаним кредитним договором. Щодо наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованості, вважає такий безпідставним, необгрунтованим та помилковим. Так зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 cт. 1050 ЦК України. Враховуючи, що відповідно до п.п. 3.1, 3.6 кредитного договору кредит надається строком на 26 днів до 30 грудня 2021 року (включно) від дати отримання позичальником кредиту, але не більше 30 днів. Кредит надається на умовах сплати процентів і основної суми кредиту в кінці строку дії кредитного договору. Отже, відсотки нараховуються в межах періоду надання кредиту зазначеного, в п.3.1 договору, який складає 26 днів з дня отримання позичальником кредиту. Таким чином, подальше нарахування позивачем відсотків не відповідає вищезазначеним нормам, висновкам Великої Палати Верховного Суду та умовам договору. Крім того, зазначає, що відповідач є військовозобов`язаним і проходить строкову службу за контрактом у Збройних Силах України, боронить та захищає державу у військовий період, на нього розповсюджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо нарахування 3 % річних та інфляційних вказує, що згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, отже нарахування 3% річних та інфляційних з 24 лютого 2022 року є незаконними та безпідставними. 11.08.2025 року представником позивача було надано відповідь на відзив (а.с.93-99), в якій зазначив таке. Вважає, що представник відповідача фактично не спростував факт отримання грошових коштів згідно листа-підтвердження ТОВ «ПрофітГід», а лише вказав на неналежність та недопустимість такого документу як доказу на підтвердження факту виникнення відносин з кредитування. Проте в даному випадку, належним доказом на підтвердження відсутності факту отримання відповідачем кредитних коштів є виписка по банківському рахунку позичальника, яка б підтверджувала відсутність зарахувань коштів, натомість таких доказів до суду стороною відповідача не надано. Звертає увагу суду, що представник відповідача не заперечує факт укладання Договору. Відповідач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшов на офіційний сайт Товариства: credit-pro.com.ua/ обрав для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначив свої персональні дані в тому числі і банківську картку на яку в подальшому отримав грошові кошти у сумі 5000,00 грн., тобто уклав кредитний договір без зовнішнього впливу та примусу. Вказує, що при подачі позовної заяви позивачем надано докази наявних договірних відносин з ТОВ «ПрофітГід», зокрема щодо здійснення грошових переказів від ТОВ «ФК «Арагон» на рахунки отримувачів. Оскільки відповідач у строк до 30.12.2021 не виконав зобов`язання за кредитним договором щодо повного погашення заборгованості, за умовами договору підлягали нарахуванню плата за користування кредитними коштами саме за фактичне число календарних днів користування кредитом. Крім того зазначає, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Вважають, що зобов`язання відповідача сплатити борг позивачу не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а тому вони мають право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту звернення з позовною заявою до суду. Щодо твердження представника відповідача про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, сам по собі не є безспірним доказом наявності заборгованості, такий є відображенням загальної картини наявної заборгованості за кредитним договором, між тим, документом, що підтверджують умови кредитування є безпосередньо кредитний договір, який відповідачем не оспорюється та він мав право подати свій контррозрахунок заборгованості за даним кредитним договором. Відповідачем не надано суду доказів неотримання грошових коштів, відповідно до умов договору, відомостей на підтвердження не заповнення анкети на отримання грошових коштів в кредит, не підписання договору, на надання чи заволодіння його персональними даними іншими особами, тобто доказів вчинення шахрайських дій відносно персональних даних відповідача матеріали справи не містять. Просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 25.08.2025 року до суду представником відповідача адвокатом Подольською Т.В. було надано заперечення на позовну заяву (а.с.114-120), в яких поряд із запереченнями щодо поданого представником позивача клопотання про витребування доказів, зазначає наступне. Щодо посилання представника позивача на договір про надання фінансових послуг з переказу коштів № ПГ-19, укладений 04.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПрофіГід» та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон», вказує, що вказаний договір є правовою підставою для переказу коштів, але, у жодному випадку, не є доказом переведення таких коштів, у тому числі і відповідачу. Представником позивача не надано належних та достатніх доказів виконання договору, а саме: належним чином засвідчену копію Акту наданих послуг, що може бути доказом виконання договору щодо переказу грошових коштів, у тому числі у відносинах з відповідачем. Крім того вказує, що представник позивача не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження наданя кредитних коштів та визначеного у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором. Посилання представника позивача на продовження процесуальних строків у зв`язку з введенням карантину та військового стану в Україні є безпідставним, без належного обгрунтування поважності причин пропуску процесуального строку. У разі вирішення судом спору щодо порушення прав позивача, відповідач просить застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Суд, вислухавши пояснення у вступному слові представника відповідача адвоката Подольської Т.В., дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, 04.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» та [PERSON] укладено Договір №3190640 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, у формі електронного документу з використанням електронного підпису (а.с. 24-27). На підтвердження укладення договору позивачем надано довідку ТОВ «ФК «Арагон» щодо ідентифікації позичальника в системі ТОВ «ФК «Арагон», в якій зазначено, що [PERSON] , акцепт оферти позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором): [NUMBER], відправленого позичальнику 04.12.2021 року о 09:17:16 год. на номер мобільного телефону [NUMBER] (а.с.20). За умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн строком на 26 днів до 30 грудня 2021 року (включно) від дати отримання позичальником кредиту, але не більше 30 днів, зі зниженою процентною ставкою 1,9% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, яка застосовується на період строку надання кредиту, зазначеного в п. 3.1. цього договору; стандартною процентною ставкою 2,3 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, яка застосовується у межах строку надання кредиту, вказаного в п. 3.1. цього договору, якщо позичальник не виконав умови, передбачені п. 4.1 даного договору (п.п. 2.1., 3.1., 4.1., 4.2 Договору) (а.с. 24-27). Кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок платіжної картки позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї цілі у особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Датою отримання кредиту позичальником вважається дата зарахування відповідної суми на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником у особистому кабінеті на сайті кредитодавця (п.п. 3.3, 3.4). Дія цього договору припиняється після закінчення строку, визначеного п.3.1 цього Договору (п. 11.2.1). Підписуючи цей договір, позичальник засвідчує, що: кредитодавець в додатку №1 «Графік платежів», який є невід`ємною частиною договору позики, надав позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається законодавством України; він до підписання цього договору ознайомлений із правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Арагон», повністю їх розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно дотримуватися, повний текст яких розміщено на сайті кредитодавця (п.п. 11.4.4, 11.4.5). Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором [NUMBER]. У наведений вище спосіб, відповідачем також підписано таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за кредитним договором, яка є додатком №1 до кредитного договору (а.с.27 на звороті). Щодо укладення кредитного договору в електронному вигляді. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другастатті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі205,207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікаторомце дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію». Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між ТОВ «ФК «Арагон» від 04.12.2021 року №3190640 та [PERSON] був підписаний шляхом накладення електронного цифрового підпису позичальника. Так, у п.12 договору (а.с. 27) вказано, зокрема позичальник: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] ; одноразовий ідентифікатор [NUMBER], 04.12.2021 електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Крім того, при створенні електронного підпису, [PERSON] було зазначено, електронну пошту, ідентифікаційний номер, вік, стать, місце проживання (адреса), місце праці, серія і номер паспорта, а також, орган, що видав паспорт (а.с. 29). Таким чином, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Доказів на спростування відповідності анкетних даних: [PERSON] в зазначеному договорі матеріали справи не містять, як й доказів про те, що персональні дані відповідача (його ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення кредитних договорів від його імені, [PERSON] до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладених договорів. Доводи же відповідача про те, що позивачем не доведено переказу йому кредитором грошових коштів за кредитним договором є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Згідно з повідомленням АТ "Універсал Банк" №БТ/Е-11444 від 21.08.2025 та випискою по рахунку, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів, рахунок № [NUMBER] належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). На картковий рахунок платіжної картки № [NUMBER] [PERSON] був зарахований платіж у сумі 5000 грн 04.12.2021, що відповідає даті укладання кредитного договору та сумі наданого кредиту (а.с.110, 111). На підтвердження виконання кредитором обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 5000 грн відповідачу також було надано підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів ТОВ «ПрофітГід», зі змісту якої вбачається, що 04.12.2021 року за номером картки [NUMBER] було перераховано грошові кошти у розмірі 5000 грн, призначення переказу: видача кредиту за договором 3190640 (а.с.23). Вказані докази спростовують доводи відповідача та представника відповідача про не підтвердження позивачем перерахування кредитних коштів на його банківський рахунок. Доказів на спростування факту укладення вказаного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не надано. Таким чином, надані позивачем докази підтверджують укладення кредитного договору №3190640 від 04 грудня 2021 року року між ТОВ «ФК Арагон» та [PERSON] , а також виконання ТОВ «ФК Арагон» зобов`язання в наданні позичальнику грошових кошти в розмірі 5000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів 04.12.2021 року на банківську картку позичальника. Щодо виконання взятих зобов`язань за кредитним договором відповідачем. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України. Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц). Так в даному випадку матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредитні кошти за договором №3190640 від 04 грудня 2021 року, укладеного з ТОВ «ФК «Арагон». Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Таким чином, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) в розмірі 5000 грн, підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник позивача зазначав про те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором №3190640 від 04 грудня 2021 року він має заборгованість, яка за даними позивача становить 115010,00 грн., з яких: 5000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 110010,00 грн - сума заборгованості за відсотками, інфляційні втрати - 9339,27 грн., 3% річних - 1885,31 грн. (а.с. 21-22, 28). Так, згідно п.3.1 договору, кредит надається строком на 26 днів до 30 грудня 2021 року (включно) від дати отримання позичальником кредиту, але не більше 30 днів. Пунктом 3.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строк визначений п.3.1 цього договору. Згідно з пунктом 4.6 договору, проценти нараховуються до повного виконання позичальником свої зобов`язань по сплаті заборгованості за цим договором, проте не більше ніж 100 календарних днів з першого дня прострочення, після чого нарахування процентів може бути припинено кредитодавцем в односторонньому порядку. Пунктом 11.2.1 договору передбачено, що дія цього договору припиняється після закінчення строку, визначеного п.3.1. Враховуючи умови договору, а саме п.11.2.1 який містить умови припинення дії договору, договір припинив свою дію 31 грудня 2021 року. Як вбачається із таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача дата надання позики 04 грудня 2021 року, яка є додатком №1 до договору позики №3190640 від 04.12.2021 року (а.с. 27 зворот) дата погашення позики по договору 30 грудня 2021 року відсоткова ставка становить 1,9%, загальна вартість кредиту становить 7470 грн. З моменту отримання кредиту, [PERSON] заборгованості за кредитом не погашав, в зв`язку з чим, на момент закінчення строку дії договору №3190640 від 04 грудня 2021 року, в нього утворилася заборгованість в розмірі 7470 грн, з яких: 5000 грн - сума позики; 2470 грн - проценти за користування позикою в межах строку кредитування за період з 04 грудня 2021 по 30 грудня 2021 року, з такого розрахунку: 5000х1,9%:100х26. З представленого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ТОВ «ФК «Арагон» здійснило нарахування [PERSON] процентів за період з 31 березня 2022 року по 31 травня 2025 року з відсотковою ставкою 1,9% на загальну суму 110010,00 грн. (а.с.7-19, 28). За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору позивач як фінансова установа, надало позичальнику суму позики до 30 грудня 2021 року. Таким чином, позикодавець відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 30 грудня 2021 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою після 30 грудня 2021 року є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо доводів представника відповідача про те, що відповідач є військовозобов`язаним і проходить строкову службу за контрактом у Збройних Силах України, боронить і захищає державу у військовий період та на нього розповсюджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд виходить з такого. Так, відповідачем на підтвердження вищезазначених обставин до матеріалів справи було надано копію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 24 серпня 2024 року, довідку №1155 від 08.12.2024 року військової частини [NUMBER] про те, що молодший сержант [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] (а.с.78), військовий квиток серії [NUMBER] [PERSON] (а.с.79-86). Надаючи оцінку вказаним доказам, суд зазначає таке. Як зазначалося вище, ТОВ «ФК «Арагон» має право на нарахування та стягнення процентів за період визначений кредитним договором користування кредитними коштами, а саме за 26 днів - з 04.12.2021 року по 30.12.2021 року в розмірі 2470 грн. Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року. За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц. Крім того, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Як вбачається з контракту проходження військової служби у ЗСУ [PERSON] уклав такий контракт та проходить військову службу 24.08.2024 року (а.с. 74-76), згідно з даних, що містяться в довідці №1155 від 08.12.2024 року військової частини [NUMBER] , молодший сержант [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] (а.с.78). Разом з тим, з [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування позикою в межах строку кредитування за період з 04 грудня 2021 по 30 грудня 2021 року в розмірі 2470 грн., тобто в період, що не охоплює проходження ним військової служби. Доказів того, що [PERSON] був мобілізований станом на дату укладення кредитного договору та у період нарахування заборгованості по сплаті процентів, суду не надано, тому підстав для застосування до спірних правовідносин вищенаведених положень немає. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відсотки за користвання кредитом в період строку кредитування (04.12.2021 по 30.12.2021 року) нараховані в період, що не охоплює проходження [PERSON] військової служби, а тому стягненню з відповідача підлягають нараховані відсотки за кредитним договором в розмірі 2470 грн. Таким чином, оскільки відповідач фактично отримані кредитні кошти у добровільному порядку та встановлені в договорі строку позивачу не повернув, а також не сплатив відсотки за їх користуванням, ним не надано суду доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, а також відсотків за користування кредитом в межах строку кредитування, тому позовні вимоги ТОВ «ФК «Арагон» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 7470 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5000 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 2470 грн. Щодо позовних вимог про стягненн інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані в порядку ст.625 ЦК України, в зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд зазначає таке. Позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних збитків, нарахованих за період з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2025 року в розмірі 9339,27 грн. та 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2025 року, в розмірі 1885,31 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35). Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Оскільки інфляційні втрати в розмірі 9339,27 грн грн нараховані за період з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2025 року року, а 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2025 року в сумі 1885,31 грн (а.с.21-22), вони не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, у зв`язку порушеннями зобов`язань відповідач має загальну заборгованість в сумі 7470 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5000 грн. та заборгованості за відсотками в сумі 2470 грн, яка підлягає стягненню з нього на користь відповідача. Щодо доводів представника відповідача про пропуск строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року. В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину та воєнного стану не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, від 13 липня 2023 року у справі № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року у справі № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/2721/23. Враховуючи вищевикладене, строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020 року, а позивач звернувшись з позовом у липні 2025 року, не пропустив строк позовної давності. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру, поданих юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу було надано: договір №2025/06/02 про надання правничої допомоги від 02.06.2025 року (а.с.35-37), додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги №2025/06/02 від 02.06.2025 року (а.с.32-33), акт прийому-передачі наданих послуг (а.с.49), платіжну інструкцію №137 від 26 червня 2025 року на суму 5000 гривень (а.с.31). При цьому суд зазначає, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20). Крім того, в даному випадку слід врахувати правову позицію, викладену у додатковій постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року, згідно якої: «Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено». Так, суд враховує, що представником позивача вчинені такі дії: написання позовної заяви. Докази вчинення будь-яких інших процесуальний дій надані не були. При цьому розгляд справи відбувався без участі предстаника позивача. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу суд бере до уваги нескладність самої справи, оскільки вона не є великою за фабулою та предметом доказування; підготовка її до розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль; враховує, усталеність судової практики при вирішенні справ подібної категорії, а також тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. При цьому судом позовні вимоги були задоволені частково на 5,92% з розрахунку: 7470 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 126234,58 грн. (сума заявлених позовних вимог) = 5,92% (відсоток задоволених позовних вимог). Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Та сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 143,41 грн. з розрахунку: 2422,40 грн. (сума сплаченого судового збору) х 5,92% (відсоток задоволених позовних вимог) : 100. А сума витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача складає 296 грн. з розрахунку: 5000 грн (сума витрат на правничу допоомгу) х 5,92% (відсоток задоволених позовних вимог) : 100. На підставі викладеного,

Outcome: partial