Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Представник позивача, 10.08.2021 року, звернувся в суд з названим позовом, посилаючись на те, що 27.05.2008 між сторонами укладено кредитний договір №43/08МК на суму 1 000 000 дол. США, який згодом збільшено до 1 300 000 дол., строком до 26.05.2023 року, під 1616,6% річних. У забезпечення виконання договірних зобов`язань, 27.05.2008 року між ПАТ АБ "Укргазбанк" та майновим поручителем [PERSON] укладено договір іпотеки на готельний комплекс за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1550,6 кв.м. та земельну ділянку для його обслуговування, загальною площею 0,2291 га. Вказує, що відповідач отримав кредитні кошти у сумі 1 030 000 дол. США, а у решті ліміту у сумі 270 000 дол. йому відмовлено на підставі положення пункту 3.2.4. вищевказаного кредитного договору. Зазначає, що 23.10.2009 року позивач звернувся до суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Надалі, 25.02.2010 р. за заявою позивача, позовні вимоги було збільшено через зростання заборгованості з часу подання первинного позову до 1 227 916,03 дол. основного боргу та 312 560,72 грн. пені за порушення строків повернення процентів. Рішенням Свалявського районного суду від 18.05.2016 року частково задоволено позов ПАТ АБ "Укргазбанк": стягнуто 1 030 000 дол. з [PERSON] та відмовлено у решті вимог, а також зустрічний позов про визнання вищевказаного кредитного договору недійсним задоволено частково. Зазначає, що позивач реалізував право на предмет іпотеки, 10.09.2016 року оформивши право власності на готельний комплекс та землю. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27.10.2016 року позивачу відмовлено у стягненні кредиту та визнано заборгованість відсутньою через реалізацію іпотеки. Рішенням Свалявського районного суду від 21.04.2017 року скасовано вищевказану реєстрацію та рішенням Апеляційного суду закарпатської області від 17.08.2017 року таке залишено без змін, вказане рішення набрало законної сили 17.08.2017 року. Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 20.03.2019 року залишила без змін рішення про поновлення права власності на майно за [PERSON] . Зазначає, що після цього позивач відновив у балансі заборгованість [PERSON] за кредитним договором №43/08МК у сумі 1 457 919,27 дол. США (основний борг 1 030 000 дол., проценти 427 919,27 дол.). Станом на 23.07.2021 року заборгованість за кредитом із відсотками становила 1 816 720,95 грн. З урахуванням суми частково сплаченого відповідачем боргу, просив стягнути з останнього на корить банку 864 415,82 дол. США та 312 560,72 грн., включаючи 798 397,57 дол. США заборгованості за кредитом, 66 018,65 дол. США заборгованості по відсоткам та 312 560,72 грн. пені за порушення строків повернення відсотків, а також 3% річних за від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірі 66 812,09 дол. США, здійснивши розподіл судових витрат понесених позивачем у зв`язку з переглядом даної справи в суді вищих інстанцій - 799 158,62 грн. і 1 065 544,82 грн. Представник відповідача як у поданому відзиві, так і у письмових поясненнях, зазначив, що не визнає правильності визначеної позивачем суми заборгованості, обґрунтованість розрахунків та підстави для стягнення, у тому числі нарахування процентів та пені, передбачених кредитним договором. Зазначив, що кредит надавався для задоволення споживчих потреб, а відносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Вказує, що позивач не дотримався обов`язкового досудового врегулювання спору, передбаченого законодавством, а пред`явлення попередніх позовів не може вважатися належним досудовим врегулюванням. Також стверджує, що після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредиту права банку на нарахування процентів та пені за договором припиняються, оскільки строк дії договору змінюється. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат та витрат на надання правової допомоги у розмірі 200 000 грн. (т.1 ст. 122-131, т. 3 а.с. 135-143). Представник позивача ПАТ АБ "Укргазбанк" надав заперечення на пояснення представника відповідача в яких зазначив, що твердження відповідача є необґрунтованими. На його думку, позов подано з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема процедура досудового врегулювання спору була дотримана, однак необхідності у такій, за наявних судових справ не було. Щодо витрат на правничу допомогу, позивач зазначає, що повторний розгляд справи стосується лише визначення розміру заборгованості та перевірки її складових, що не потребує значного обсягу правничої допомоги. Вважає, що правові підстави для відмови у задоволенні позову та стягнення з позивача витрат на правничу допомогу на користь відповідача є необгрунтованими. (т. 3 а.с.152-157). Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 28.05.2024 року, заяву представника відповідача задоволено, залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] (т. 3 а.с. 188). Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 30.07.2024 року, підготовче провадження по даній справі закрито, таку призначено до судового розгляду по суті у загальному порядку. (т. 4 а.с. 24). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Додатково пояснив, що, на його думку, на момент подачі даного позову, досудового врегулювання спору не могло бути тому що позичальник в судовому порядку оскаржував кредитний договір та договір іпотеки, визнавав такі недійсними і ставив їх під сумнів. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві та наданих ним письмових поясненнях, зазначив що на суму збільшених відсотків по кредиту і пеню поширюються строки позовної давності, підстави для стягнення таких відсутні також тому, що такі нараховані після подачі позову до суду. Вважає, що позивачем недотримано процедури досудового врегулювання спору усупереч вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", і наявний у матеріалах справи лист-повідомлення, який відповідач не отримував, не є належним способом досудового врегулювання спору в розумінні закону, оскільки лише констатує наявний розмір поточної заборгованості з пропозицією її погашення, а також звернув увагу на те, що жодних спорів сторона відповідача не ініціювала, немає жодного документу який би дав банку можливість стверджувати що відповідач ініціює спір. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступне. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що 27.05.2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 43/08МК у формі невідновлювальної відкличної кредитної лінії із загальним лімітом 1 000 000 дол. США на строк із 27.05.2008 року по 26.05.2023 року; 15.09.2008 року до кредитного договору було внесено зміни шляхом збільшення загальної суми ліміту кредитної лінії до 1 300 000 доларів США та збільшено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами з 16% до 16,6%; даний кредитний договір був забезпечений іпотекою, що підтверджується відповідним договором від 27.05.2008 року.(т. 1 а.с. 8-11, 15, 18-22). У період із 27.05.2008 року по 19.09.2008 року [PERSON] отримав окремими траншами кредитні кошти в загальній сумі 1 030 000 доларів США, а у видачі решти суми ліміту кредитної лінії у розмірі 270 000 доларів США йому було відмовлено на підставі пункту 3.2.4 кредитного договору. (т. 1 а.с. 249). Також, на підтвердження заявлених вимог позивачем суду надано: - розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 43-08МК від 27.05.2008 року(т. 1 а.с. 6-7); - виписку по особовому рахунку позичальника( т. 1 а.с. 23-28); - докази реєстрації права на заставне майно за позивачем (т. 1 а.с.43-45, 46-48); - докази реєстрації права на речове майно (заставне майно) за відповідачем від 07.09.2017 року(т. 1 а.с. 76-78); - копію витягу з протоколу від 13.06.2019 року про відновлення на балансі Банку кредиту у валюті і сумах позичальника [PERSON] (т. 1 а.с. 79-81); Згідно заяви представника позивача від 08.07.2025 року останній повідомив, що за період травень-червень 2025 року відповідач сплатив за вищевказаним кредитним договором суму в загальному розмірі 15 128 000,00 грн. Як наслідок, залишок його заборгованості становить 864 415, 82 дол. США та 312 650,72 грн, розмір позовної вимоги щодо стягнення 3% річних залишився незмінним та складає 66 812,09 дол. США.(т. 4 а.с.81-82). З приписів ст.\~76-81 ЦПК України\~вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 15, 16 ЦК України\~\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~Кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~інтересу,\~який не\~суперечить загальним\~засадам цивільного\~законодавства.\~Кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу.\~ За змістом ст. 526, ч.1 ст.\~530, ст.\~610\~та ч. 1 ст.\~612 ЦК України\~для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048 та ст. 1054\~ЦК України\~кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу\~визначеного договором\~строку кредитування\~чи у\~разі пред`явлення\~до позичальника\~вимоги згідно\~з ч.\~2\~ст. 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вищезазначене відображено у правовому висновку постанови ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями \~257, \~258,\~ 362, \~559, \~681,\~ 728, \~786,\~ 1293 \~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». За висновком Верховного Суду у даній справі, суб`єктивне цивільне право (право вимоги) банку відновилося з 17.08.2017 року (з моменту набрання законної сили рішенням суду про скасування позасудового звернення стягнення) і саме з цього моменту (початку перебігу позовної давності) банк міг звернутися позовом про стягнення заборгованості. Із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] банк звернувся 10 серпня 2021 року (т. 1, а.с. 1); Останнім днем звернення із позовом в цій справі у межах строку позовної давності є 17.08.2020 року, і з урахуванням продовження законодавцем позовної давності на строк дії карантину, банк з цим позовом звернувся у межах строку позовної давності а тому суд відхиляє доводи представника відповідача про пропуск строків давності. За статтею 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог ... про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, суд дійшов переконання, що правові підстави про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за даним кредитним договором відсутні. З урахуванням наведеного, суд констатує, що, на час розгляду справи, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у виді невиконаних грошових зобов`язань за вищезгаданим кредитним договором на суму 798 397,57 дол. США. - лише за тілом кредиту. Надаючи оцінку доводам відповідача про недотримання позивачем вимоги про обов`язкове досудове врегулювання спору, суд дійшов наступного висновку. За п. 23 ч.1\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 27 травня 2008 року № 43/08 банк має право: вимагати дострокового виконання зобов`язань позичальником у разі порушення строків/термінів сплати будь-яких платежів за договором, в т.ч., сплати процентів, комісій, повного/часткового повернення кредиту та інших платежів… (пункт 3.2.5. підпункт 5); вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язання за цим договором, забезпеченого іпотекою, а якщо вимога банку не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, зокрема, невиконання письмової вимоги банку щодо часткового погашення кредиту при настанні події, визначеної пунктом 3.3.11. цього договору (пункт 3.3.11. - позичальник зобов`язується безперечно виконувати умови змін і доповнень до цього договору …, внесених банком в односторонньому порядку у відповідності з розділом «Порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору. І у вищезгаданій постанові ВП ВС дійшла висновку, що частина десята\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої\~статті 11 Закону України Про захист прав споживачів»\~у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої\~статті 11 Закону України Про захист прав споживачів\~у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Надаючи оцінку повідомленню позивача від 23 вересня 2019 року №110/29159/2019 як способу досудового врегулювання спору, яке передувало зверненню до суду про відновлення заборгованості на балансі, суд вважає, що зазначене повідомлення не є досудовим врегулюванням спору у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції що діяла на момент виникнення правовідносин та договору № 43/08 від 27 травня 2008 року з огляду на таке. (т.2 а.с.62). За загальними приписами цивільного законодавства з метою досудового врегулювання спору, стороною надсилається досудова претензія, що є офіційним письмовим зверненням однієї сторони до іншої, яке містить вимогу вирішити конфлікт або порушені права до звернення до суду. Це важливий етап досудового врегулювання, що дозволяє знайти компроміс, зберегти час та кошти, а також отримати добровільне виконання зобов`язань. Згаданий документ повинен містити: письмову форму документа, зазначення найменування та реквізитів сторін, чітке викладення суті спору та вимог з посиланням на докази та нормативні акти, а також розрахунок суми претензії (якщо вона грошова) та терміни її виконання. Як убачається із вищезгаданого листа позивача, останній повідомляв відповідача про наявну прострочену заборгованість за кредитним договором, що дає підстави для висновку про сплату простроченої заборгованості, а не про дострокове повне виконання зобов`язання чи зміну строку виконання основного зобов`язання. Інших необхідних даних згаданий лист не містить і, окрім того, матеріали справи не містять доказів щодо направлення позивачем вищезгаданого повідомлення на адресу відповідача з описом вкладення та повідомленням про вручення, унаслідок чого суд позбавлений можливості встановити чи справді позивач відправив відповідачу відповідне повідомлення (вимоги), так і те, чи було останнє вручене адресату. Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № 43/08МК від 27.05.2007 року внесення змін, доповнень до договору в односторонньому порядку, передбачено главою IV п.4.2 - встановлено, що достатнім доказом є поштова квитанція (касовий фінансовий чек) поштового відділення про прийняття від банку рекомендованих листів з описом вкладення на адресу позичальника. Згадані обставини, дають підстави для висновку про відсутність належних та допустимих доказів досудового врегулювання спору. Враховуючи наведене, усупереч положенням вищезгаданої постанови ВП ВС, порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання якого адресатом суд не встановив, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. Підсумовуючи вищевикладене,\~суд дійшов\~висновку,\~що у\~задоволенні позову\~про стягнення\~заборгованості належить\~відмовити у\~зв`язку\~з недотриманням\~позивачем імперативної\~вимоги щодо\~досудового врегулювання\~спору. Відповідно до п.6\~ст. 264 ЦПК України\~- під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат та у відповідності до п.2 ч.5\~ст. 265 ЦПК України\~в резолютивній частині рішення зазначає розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; ч.3\~ст.137 ЦПК України\~- для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник відповідача в заяві про відшкодування судових витрат по оплаті за надання правничої допомоги визначив розмір витрат у розмірі 200 000 грн. та додав акт виконаних робіт (наданих послуг) від 26 липня 2022 року ( т.2 а.с. 38-42). Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~- розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 4 частини 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (cт. 30 ЗУ Про адвокатуру та адвокатську діяльність Суд ураховує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії»: "відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір). Натомість, оголошена сума витрат не доведена і належним чином не обгрунтована, зокрема у акті виконаних робіт зазначено час: - 5 годин, які представник витратив на підготовку доказової бази щодо подачі відзиву. Натомість, будь-яких доказів до відзиву не додано; - 2 години на формування додатків до позову та її відправка в суд. Натомість, у даній справі Райчинцем Ф.В. позову не подавалося; - 10 годин - участь у судових засіданнях. Натомість, такий час у судових засіданнях у даній справі (з урахуванням порядку розрахунку витраченого часу) складає 3 години; - 2 години на підготовку відзиву на апеляційну скаргу не можуть бути враховані судом у розрахунок витрат, оскільки такі розраховуються за надані послуги до виходу суду в нарадчу кімнату; - 15 годин доїзд власним транспортом з м. Ужгорода до м. Свалява для участі у судових засіданнях частково є обгрунтованим. За таких обставин, суд вважає розмір витрат на правничу допомогу у заявленій сумі 200 000 грн. не підтвердженим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15(провадження N 14-382цс19) яку суд враховує при ухваленні рішення про судові витрати за правничу правову допомогу сторони у справі зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд бере до уваги, що адвокат Шпуганич В.П. приймав участь в розгляді справи як в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, у суді першої інстанції на новому розгляді, подавав клопотання, заяви, долучав судову практику, з`являвся в судові засідання та брав активну участь в судовому процесі як безпосередньо в суді так поза межами суду у режимі відеоконференції. Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, не встановлено форми такого документа, а також те, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката. Предметом дослідження витрат на правничу допомогу адвоката\~є обсяг фактично виконаних адвокатом послуг виконаних робіт та їх вартості, вказаних у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу,\~а не облік отриманого адвокатом доходу та його оподаткування, однак адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; повинен надати суду обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, їх вартість; акт прийому-передачі наданої правничої допомоги (послуг) до договору про надання правничої допомоги, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги про детальний опис наданих послуг із обумовленою сторонами договору вартістю у межах надання правової допомоги під час розгляду справи. Акт підтверджує надання послуг. Справа для відповідача має виняткове значення так як пов`язана з захистом його майнових прав та інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума\~судових витрат,\~заявлена до\~відшкодування,\~істотно перевищує\~суму,\~заявлену в\~попередньому (орієнтовному)\~розрахунку,\~суд може\~відмовити стороні,\~на користь\~якої ухвалено\~рішення,\~у відшкодуванні\~судових витрат\~в частині\~такого перевищення,\~крім випадків,\~якщо сторона\~доведе,\~що не\~могла передбачити\~такі витрати\~на час\~подання попереднього\~(орієнтовного)\~розрахунку.\~ Позивач, заперечуючи проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу на користь відповідача, не спростував доводів які б свідчили про відсутність у відповідача витрат, про незаконність укладеного договору в якому погоджена вартість, не спростовано ту обставину що відповідачем не отримано правничу (правову) допомогу. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, заперечення позивача проти позову в якому той зазначає про не співмірність витрат відповідача зі складністю справи, враховуючи відмову у задоволенні позову, суд доходить висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з позивача 50 % від заявленої відповідачем суми що складає 100\~000 (сто тисяч) гривень 00 коп.

Outcome: approved