Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Позивач, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідачки в користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за кредитним договором №53114551 від 08.12.2023 в розмірі 24840,40 грн, сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.12.2023 між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та [PERSON] укладено Кредитний договір №53114551, відповідно до умов якого Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти у гривні у розмірі 8000 грн, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 07.03.2024, зі сплатою процентів за кожний день користування кредитом у такому розмірі та порядку: з 1-го по 15-й день користування кредитом - 2,0000 % в сумі 2400 грн, термін оплати 23.12.2023, з 16-го по 90-й день користування кредитом - 3,5000 % в сумі 21000 грн, термін оплати 07.03.2024. На дату укладення кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 53903,70%, орієнтовна загальна вартість кредиту складає 31400 грн. Відповідач не виконала свої зобов`язання та не здійснила платежі, що передбачені умовами Кредитного договору. ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» 26.03.2024 уклали Договір факторингу №2603, відповідно до якого позивач набув статусу Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», включно і до [PERSON] , станом на 29.07.2025 заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 24840,40 грн. Ухвалою судді Борщівського районного суду Тернопільської області від 12.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглядати справу без участі представника не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала, про причин неявки суд не повідомила. Тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд постановив проводити заочний розгляд справи. Розглянувши справу, суд дослідив докази та встановив такі обставини. ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та [PERSON] 08.12.2023 уклали Кредитний договір №53114551, відповідно до умов якого Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти в розмірі 8000,00 грн, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 07.03.2024 (п. 1.6.), зі сплатою процентів з 1-го по 15-й день користування кредитом - 2,0000 %, в сумі 2400,00 грн., термін оплати 23.12.2023 року (п.1.7.1), з з 16-го по 90-й день користування кредитом - 3,5000 %, в сумі 21000,00 грн., термін оплати 07.03.2024 року (п.1.7.2). На дату укладення кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 53 903,70%, орієнтовна загальна вартість кредиту складає 31400,00 грн. (п. 1.16). Сторони погодили графік платежів, що є додатком 1 до Кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023, у якому 80000 грн - сума кредиту та 23400 грн - відсотки за користування кредитом 31400,00 загальна вартість кредиту. Товариство з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» 26.03.2024 уклали Договір факторингу № 2603, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023. Відповідно до умов договору, перехід від клієнта до Фактора прав вимоги до Боржників відбувається після підписання Сторонами Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами та сплати Фактором Клієнту суми фінансування, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно боргів та набуває відповідні права вимоги (п..2.2.1). Відповідно до платіжної інструкції від 26.03.2024 ТОВ «ФК «Артеміда» перерахувало ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» 256507,64 грн фінансування за договором факторингу. Також, витяг з реєстру договорів, права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами під номером 225 містить інформацію про [PERSON] , її РНОКПП, номер та дата кредитного договору та сума заборгованості за нею. Відповідно до розрахунку заборгованості наданої відповідачем, станом на 29.07.2025 заборгованість [PERSON] перед Позивачем становить 24840,40 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 8000 грн; заборгованість за відсотками - 16840,40 грн. Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частина друга статті 1056-1 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та [PERSON] 08.12.2023 уклали Кредитний договір №53114551, відповідно до умов якого Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти у гривні у розмірі 8000,00 грн, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше не пізніше 07.03.2024. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (висновки ВС у постанові ВС від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18). Відповідно до п.п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 № 75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (подібні висновки містить постанова Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 20 травня 2022 року у справі № 336/4796/18, від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19). У постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами існування заборгованості за кредитним договором. На підтвердження надання грошових коштів згідно договору позики №53114551 від 01.12.2023 року позивачем ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до позовної заяви було долучено лист ТОВ «ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» за вих. №593/8 від 17.06.2025 року Разом із тим, вказаний лист не є достатнім доказом переказу відповідачці кредитних коштів, оскільки не містить жодних даних про переказ кредитних коштів та таким не доводиться, що відповідач [PERSON] отримала зазначені кошти або могла ними розпоряджатися. Більше того, вказаний документ складений майже через півтора року від укладення договору позики. Матеріали справи не містять та стороною позивача також не надано виписок з рахунків відповідачки, з яких можна було б встановити факт належності їй певного платіжного засобу, користування нею банківською карткою, банківським рахунком та наявність у неї заборгованості. Позивачем також не надано суду відповідний касовий документ, який відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за кредитним договором, факту виплати їй грошових коштів, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта, доказів видачі відповідачці банківської картки, відкриття відповідного рахунку, виписки по рахунку відповідача, з якої можна було б встановити рух коштів по рахунку, наявність або відсутність у неї заборгованості. Щодо наданого розрахунку заборгованості, який надано на підтвердження суми боргу, то такого розрахунку недостатньо для висновку щодо отримання кредитних коштів та порушення останньою обов`язку щодо їх повернення. Відповідний розрахунок заборгованості є одностороннім документом позивача, сам по собі не є належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 77 ЦПК України, не містить посилань на картковий чи інший банківський рахунок, яким користувався відповідач. Такий висновок також узгоджується з постановою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 759/10277/20. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. У своїй заяві представник позивача просив розглянути справу при їх відсутності, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19. Таким чином, позивач, звертаючись до суду із цим позовом, повинен був надати первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідачки чи видачу їй коштів за кредитним договором, а також розміру заборгованості за ним. Відтак позивач не довів належними та достатніми доказами, що зазначена заборгованість дійсно має місце та що вона виникла саме внаслідок порушення відповідачкою умов договору позики. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вище наведені положення законодавства, а також досліджені у справі докази, суд, оцінивши їх з точки зору достатності для встановлення фактичних обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, дійшов остаточного висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed