Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

22.01.2025 позивач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 7950,19 доларів США, а також витрати на оплату судового збору, понесені позивачем. В обґрунтування позову зазначає, що 28.02.2008 між [PERSON] та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (наразі АТ «УКРСИББАНК) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11307506000, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті на загальну суму 53 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом не пізніше 27.02.2029. 24.04.2009 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, яким було підтверджено, що строк платежу за кредитним договором настав 10.01.2009 та запропоновано звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно та за рахунок коштів від реалізації задовольнити вимоги АКБ «УкрСиббанк» у розмірі 54 067,80 доларів США, з яких 52 013,04 долари США заборгованості за кредитом, 1900,88 доларів США за процентами, 48,64 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів, 105,24 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів. Виконавчий лист був пред`явлений до примусового виконання. Виконавче провадження № 62734449 триває, заборгованість не погашається тривалий час. Оскільки відповідач добровільно не сплатила 54 067,80 доларів США простроченої заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних за прострочення погашення суми боргу за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 у розмірі 7950,19 доларів США. Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27.01.2025 відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.07.2025 закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті. У судовому засіданні 03.09.2025 представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила про його задоволення. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена відповідно до положень статей 128, 130 ЦПК України, причини неявки в судове засідання не повідомила, відзив не подавала. У зв`язку з чим, суд постановив здійснювати розгляд справи порядку ст. 280 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі доказів, що є у справі. Судом встановлено, що 28.02.2008 між [PERSON] та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (наразі АТ «УКРСИББАНК) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11307506000, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті на загальну суму 53 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом не пізніше 27.02.2029. 24.04.2009 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 1032, яким було підтверджено, що строк платежу за кредитним договором настав 10.01.2009 та запропоновано звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно та за рахунок коштів від реалізації задовольнити вимоги АКБ «УкрСиббанк» у розмірі 54 067,80 доларів США, з яких 52 013,04 долари США заборгованості за кредитом, 1900,88 доларів США за процентами, 48,64 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів, 105,24 доларів США пені за несвоєчасну сплату процентів. Виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні та не виконаний. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач зазначав, що відповідач до теперішнього часу заборгованість за кредитним договором не сплатила, залишок боргу складає 54 067,80 доларів США. Посилаючись на викладене, АТ «УКРСИББАНК» просив стягнути з відповідача на підставі статті 625 ЦК України за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 7950,19 доларів США, а також витрати на сплату судового збору, понесеного позивачем, у сумі 5042,50 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на наведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, суд виходить з наступного. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10-с18), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Як встановлено з наданого розрахунку 3% річних, банком було здійснено розрахунок за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач зазначив цей строк з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року. З урахуванням змісту пунктів 12, 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України про застосування позовної давності під час дії карантину та воєнного стану, а також звільнення від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану вказаний позивачем строк порушення грошового зобов`язання є обґрунтованим. Здійснений позивачем розрахунок заборгованості та визначений розмір заборгованості відповідачем не заперечувався та не спростований. Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 7950,19 доларів США. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, понесені ним витрати на оплату судового збору у сумі 5042,50 грн. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Outcome: approved