Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у 1957 році [PERSON] та членам його сім?ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була надана житлова площа за адресою: [ADDRESS] , яка перебувала на повному господарському віданні Державного заповідного господарства «Феофанія» НАН України. Житловий будинок по [ADDRESS] до 2002 року перебував на балансі Національної академії наук України і належав до відомчого фонду. Вселення в квартиру відбувалось без ордеру, а відповідно до списку надання житлової площі у відомчих житлових будинках [ADDRESS] . Батьки позивачки правом на приватизацію не скористались, однак продовжували проживати у вказаній квартирі, сплачувати комунальні послуги та здійснювати інші дії, пов`язані з правом користування квартирою. Позивачка та члени її сім?ї, які зареєстровані у спірній квартирі, а саме [PERSON] , [INFO] , - син позивачки, [PERSON] , [INFO] , - чоловік позивачки постійно проживають за вказаною адресою. Іншого житла вони не мають. Таким чином, позивачка зазначає, що вона тривалий час та безперервно проживає у вказаній квартирі, однак немає відповідного ордеру на неї, оскільки вселення в квартиру у свій час відбувалось за списками про надання житлової площі. Враховуючи викладене, позивачка просить визнати за нею, [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] на законних підставах. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою, до судового розгляду по суті. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2025 здійснити перехід зі стадії судового розгляду по суті цивільної справи за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою, в підготовче провадження. Призначено підготовче судове засідання. Клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про залучення третіх осіб у цивільній справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою - задоволено. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України про визнання права користування квартирою - третіх осіб: Київську міську раду (м. Київ, вул. Хрещатик, 36), Київську міську державну адміністрацію (м. Київ, вул. Хрещатик, 36). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України, Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація про визнання права користування квартирою, до судового розгляду по суті до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Третя особа-1, 2 Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України, Київська міська рада в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представники третьої особи-1, 2 надали до суду письмові пояснення, в яких просили провести розгляд справи за відсутності третьої особи-1, 2. Інші сторони в судове засідання в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що в 1957 році [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була надана житлова площа (20,3 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , яка перебувала в повному господарському віданні Державного заповідного господарства «Феофанія» НАН України. Підстава: список про надання житлової площі у відомчих житлових будинках Державного заповідного господарства «Феофанія» НАН України, що підтверджується відповідь на запит №10/95 від 07.08.2020. Позивачка є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Московського району 20.10.1977, актовий запис № 2292 (за чоловіком прізвище [PERSON] , свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , видане Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім?ї 29.04.2011, актовий запис № 678). [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується, зокрема її копією паспорту громадянки України. Позивач зауважує, що фактично проживає у вказаній квартирі із 1977 року, після свого народження. Житловий будинок [ADDRESS] до 2002 року перебував на балансі Національної академії наук України і належав до відомчого житлового фонду, що підтверджується Розпорядженням Управління справами АН України № 1774 від 02.11.1994. Вселення в квартиру відбувалось без ордеру, а відповідно до списку надання житлової площі у відомчих житлових будинках [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч.4 ст. 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Частиною 10 ст. 8 Закону визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, в якому приведено перелік жилих приміщень, які не підлягають приватизації. Відповідно до Листа Управління охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища від 02.04.2003 №1912, відповідно до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація житла, яке знаходиться на території природних парків, національних парків, ботанічних садів та ін. відхиляється. Як вбачається з матеріалів справи, батьки позивачки правом на приватизацію не скористались, однак, продовжували проживати у вказаній квартирі, сплачувати за комунальні послуги та здійснювати інші дії, пов`язані із правом користування квартирою. Позивачка та її члени сім?ї, які зареєстровані у спірній квартирі, а саме [PERSON] , [INFO] , син позивачки, [PERSON] , [INFO] , чоловік позивачки, постійно проживають за вказаною адресою, сплачують послуги за утримання житлового приміщення. Іншого житла вони не мають. Рішенням Київської міської ради № 335/436 від 01.07.1999 року, будинок передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Розпорядженням Управління справами НАН України № 125 від 01.02.2001, у зв`язку із прийняттям до комунальної власності територіальної громади міста Києва житлового фонду НАН України з 10.02.2001 було призупинено приватизацію житлового фонду НАН України, та підготовлено для передачі до районних державних адміністрацій приватизаційні справи та ліквідовано Бюро приватизації УС НАН України із 01.03.2001. Починаючи із 2000 років і до цього часу органи державної влади неодноразово намагались вирішити житлові питання мешканців, в т.ч. і зазначеного будинку, в зв`язку із фактичною відсутністю у мешканців ордерів на квартири. Однак, на звернення позивачки до відповідача із запитом про приватизацію квартири, позивачу було вказано на необхідність пред`явлення ордеру про надання житлової площі, який є необхідним документом для приватизації квартир. На підставі рішення Київської міської ради від 01.07.1999 № 335/436 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчих житлових будинків та об`єктів теплопостачання» та відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.04.2000 № 469 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва житлового фонду НАН України» Національна академія наук України передала відомчий житловий фонд до комунальної власності територіальної громади міста Києва, у тому числі і житлові будинки по [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади Голосіївського району м. Києва (колишній Московський район м. Києва). У зв`язку з передачею відомчого житлового фонду НАН України до комунальної власності територіальних громад м. Києва (рішення Київської міської ради від 01.07.1999 № 335/436) Бюро приватизації житла при Управлінні справами НАН України ліквідовано та здійснено передачу архівних документів по приватизації житла до районних державних адміністрацій згідно з розпорядженням Президії НАН України від 15.05.2001 № 376. Розпорядженням Управління справами Національної академії наук України від 01.02.2001 № 125 Бюро приватизації Управління справами Національної академії наук України, яке займалось оформленням документів на праві власності на житло, було ліквідовано, а приватизаційні на той час справи мешканців квартир житлового фонду м. Києва для збереження та проведення подальшої приватизації квартир в переданих будинках. Документи щодо всіх квартир, які належали на той час до житлового фонду НАН України, були передані до районних державних адміністрацій м. Києва (відділ приватизації житла) для збереження, в тому числі й документи на квартиру [ADDRESS] . Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 64 ЖК УРСР передбачає принцип рівності прав і обов`язків наймача житла та членів його сім`ї. Наймач, на ім`я якого видано ордер і з яким укладено договір найму жилого приміщення, не має ніяких переваг перед членами своєї сім`ї. Він є лише представником своєї сім`ї перед наймодавцем. Серед членів сім`ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім`ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача, в тому числі повнолітні - є членами сім`ї наймача незалежно від жодних факторів; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі такі, як онуки, дід і баба, але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках. Поняття члена сім`ї, яке застосовується у Сімейному кодексі, не можна ототожнювати з поняттям члена сім`ї наймача за Житловим кодексом, згідно з яким можуть бути визнані членами сім`ї наймача й інші особи, які постійно проживають із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Слід враховувати, що спільне проживання і ведення спільного господарства не завжди свідчать про наявність єдиної сім`ї, зокрема, зазначені у другій групі особи можуть бути визнані членами сім`ї наймача з урахуванням конкретних обставин, якщо вони ведуть спільне господарство (загальні витрати), надають взаємну допомогу, а також інші обставини, які свідчать про наявність родинних стосунків. (Узагальнення практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ). Член сім`ї наймача в розумінні Житлового кодексу - це особа яка перебуває з наймачем жилого приміщення у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними зв`язками/стосунками), або шлюбними відносинами; постійним проживанням з наймачем та членами його сім`ї; ведення з ним спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при розгляді конкретної справи в суді щодо визначенні членом сім`ї та визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, у зв`язку з його смертю. (Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999р. № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 щодо офіційного тлумачення поняття «член сім`ї»). Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Згідно з викладеними у позовній заяві вимогами, [PERSON] просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з тих підстав, що вона з 1977 року постійно проживала у спірній квартирі. Разом з сім?єю вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, сплачувала квартплату та комунальні послуги. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач в праві в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, для визнання осіб членами сім`ї наймача, визнання права користування жилим приміщення підлягають встановленню обставини постійного проживання та ведення спільного господарства з ним. Такі висновки щодо застосування статей 64, 65, 106 ЖК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 761/27875/16-ц (провадження № 61-1075св17). В позовній заяві позивач зазначає, що вона була вселена у спірну квартиру, місце проживання зареєстровано за адресою спірної квартири з 1977 року, тобто з народження. З Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києві про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 24.11.2020 зареєстровано 9 осіб, прізвища яких не зазначені, а саме [INFO] - дата реєстрації 31.08.1970, [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації [INFO] , [INFO] - дата реєстрації 13.03.2014. При цьому, згода інших членів сім`ї на визнання позивача наймачем спірної квартири, які зареєстровані та мають рівні права щодо спірної квартири, відсутня. При цьому, як зазначалося вище, згідно з ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до положень зазначеної статті вимагати визнання себе наймачем квартири має право особа яка, як член сім`ї наймача правомірно вселилася і постійно проживає у цьому житлі на час заявлення відповідної вимоги, тобто має право користування ним. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Отже, ознаками фактичної сім`ї є: спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від З червня 1999 року у справі № 1 - /99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, наявність усталені відносини, що притаманні члена сім`ї, які пов`язані спільним побутом. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господаретво, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї позиції немає. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22) зазначено, що: «під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство. тривалість часу їх проживання. За правилами ч. 1 ст. 781 ЦК України договір найму припиняється в разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У ч. 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Окрім зазначеного, позивачкою не надано доказів утримання спірного житла, зокрема сплати комунальних послуг. Водночас, у цій справі позивачка не довела, що квартира [ADDRESS] була її постійним житлом, що вона була членом сім`ї наймача у розумінні ЖК України. Таким чином позивачем не доведено нерозривного зв`язку із спірною квартирою, як єдиним житлом, яким вона постійно користувалася тривалий час. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. З огляду на викладене, обставини та доводи, викладені у позовній заяві та встановлені в ході розгляду справи по суті є такими, що не підтверджені належними та допустимими докази, а отже задоволенню не підлягають. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed