Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

21 травня 2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача передоплату за неотриманий товар у сумі 4 760,00 грн.; неустойку за затримку повернення коштів у сумі 11 172,00 грн; неустойку в розмірі 1% вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей за період з 12.05.2025 року по день ухвалення рішення; відшкодувати збитки за невиконання договірних зобов`язань на суму 4760,00 грн., а саме: 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 11.12.2024 року по 06.01.2025 року в сумі 10,54 грн. та з 07.01.2025 року по 12.05.2025 року - 49,30 грн. та інфляційне збільшення боргу за грудень 2024 року та травень 2025 року в сумі 168,49 грн., а всього 217,79 грн.; витрати за пересилання листів до правоохоронних та контролюючих органів в сумі 165,00 грн; витрати за пересилання листа претензії до продавця в сумі 86,50 грн.; відшкодувати моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн; відшкодувати збитки за невиконання договірних зобов`язань на суму 4 760,00 грн., а саме: відсотки за невиконання договірних зобов`язань за період з 12.05.2025 року по день ухвалення рішення за кожний день прострочення у розмірі 3% річних та інфляційні втрати за той же проміжок часу. Вимоги позову обгрунтовані тим, що 03.12.2024 року на інтернет ресурсі ОLХ позивач знайшов оголошення №826092188 яке містило текстову та фото інформацію про продаж дзеркала до автомобіля Хонда. Зазначене оголошення належало ФОП [PERSON] який здійснює підприємницьку діяльність з продажу автозапчастин. Як зазначає позивач, він домовився з представником відповідача про придбання дзеркала вартістю 11 760,00 грн. та після передоплати в сумі 4 760,00 грн. дзеркало мало бути направлено протягом семи днів. Як зазначає позивач, він здійснив оплату товару на суму 4 760,00 грн. на банківський рахунок відповідача, однак відповідач не виконав власні зобов`язання та товар не направив. В подальшому будь-які вимоги щодо передачі товару були проігноровані. В січні 2025 року позивач направив відповідачу повідомлення про розірвання договору та повернення коштів. Але такі вимоги також були залишені без задоволення. Так як відповідач не повернув сплачену суму після повідомлення про розірвання договору, позивач зазначає що на підставі положень п.4, 9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач має сплатити неустойку; на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України мають бути стягнуті 3% річних та інфляційні нарахування на суму боргу. Крім того, на захист своїх порушених прав позивач направив до ГУ НП в Одеській області заяву про вчинення кримінального правопорушення та до Головного управління держпродслужби в Одеській області про порушення прав споживача та поштові витрати склали 165,00 грн. На підставі положень ч.1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить відшкодувати моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи за його відсутності та зазначає, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відзив на заявлені вимоги до суду не направив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. А тому на підставі положень статей 223 та 280 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін та заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що 7) договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ); 8) договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Як встановлено судом, на підставі рахунку-фактури №3920 від 03.12.2024 року (дзеркало переднє праве Хонда загальною вартістю 11 760,00 грн.), 03.12.2024 року [PERSON] сплатив на рахунок ФОП [PERSON] 4 760,00 грн. Таким чином між сторонами був укладений договір на відстані, що регулюється положеннями статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 13 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає права споживача у разі укладення договору на відстані. Згідно з положеннями ч.2 статті 13 зазначеного Закону, перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Згідно з ч.3 статті 13 зазначеного Закону, факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв`язку і оплачується через оператора електронних комунікацій. Частина 4 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення. Якщо підтвердження інформації не відповідає вимогам частини третьої цієї статті, строк, протягом якого споживач має право розірвати договір, становить дев`яносто днів з моменту одержання такої інформації, або у разі продажу матеріальних речей - з моменту одержання товару або першої поставки товару. Якщо протягом цього строку підтвердження інформації було виправлене, споживач має право розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту одержання виправленого підтвердження. Якщо інше не передбачено договором, укладеним на відстані, продавець повинен поставити споживачеві товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору. У разі неможливості виконання договору через відсутність замовленого товару продавець повинен негайно повідомити про це споживача, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору (ч.6 ст.13 зазначеного Закону). В позовній заяві позивач зазначив, що відповідач не направив йому товар. Відповідач в судове засідання не з`явився, не надав доказів виконання зобов`язання щодо поставки товару. Позивач 22.01.2025 року направив на електронну пошту відповідача (зазначену в рахунку-фактурі) [INFO] та 25.01.2025 року засобами поштового зв`язку повідомлення про розірвання договору та повернення сплачених грошових коштів в сумі 4 760,00 грн. Суду не надано належних доказів отримання вказаних повідомлень. За направлення повідомлення позивач 25.01.2025 року сплатив 85.00 грн., що підтверджується копіями платіжних документів. В той же час з переписки в месенджері вбачається, що «armorcenter» не заперечувало повернення грошових коштів в сумі 4 760,00 грн. Таким чином, оскільки позивач сплатив грошові кошти в сумі 4 760,00 грн. та не отримав товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача (в даному випадку позивача) на укладення договору, в даному випадку, враховуючи що позивач сплатив грошові кошти на підставі рахунку фактури 03.12.2024 року, то відповідно відповідач мав направити товар або повідомити про його відсутність до 03.01.2025 року, однак не вчинив жодної дії, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за неотриманий товар 4 760,00 грн. Частина 7 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону. Так, частина 9 статті 12 Закону визначає, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути неустойку за затримку повернення грошей в сумі 11 172,00 грн. станом на 12.05.2025 року, яка розрахована як 117,6 грн. (1% вартості товару) х 95 днів. Водночас суд не погоджується з проведеним розрахунком позивача щодо загальної суми такої неустойки, оскільки за товар позивачем було сплачено лише 4 760,00 грн. тобто не в повному обсязі сплачено вартість товару, тому враховуючи положення ч.9 ст.12 Закону, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, за період з 07.02.2025 року по 12.05.2025 року (95 днів) неустойку в розмірі 4 522,00 грн. (47,60 грн. що становить 1% сплаченої суми х 95 днів прострочення повернення грошових коштів). Крім того, на думку суду нарахування неустойки на суму 11 760,00 грн., яка не була сплачена позивачем не є справедливим. Також в позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 1% вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей за період з 12.05.2025 року по день ухвалення рішення. Відповідач не надав суду доказів отримання позивачем товару чи повернення грошових коштів. А тому враховуючи зазначене суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за затримку повернення грошових коштів за період з 13.05.2025 року по 16.09.2025 року включно (нараховані 47,60 грн. що є 1% сплаченої суми х 127 днів) в сумі 6 045,20 грн., а загальна сума неустойки становить 10 567,20 грн. (6 045,20 грн. + 4 522,00 грн.). Щодо заявлених вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Частина 2 статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми за зобов`язанням за період з 11 грудня 2024 року по 06.01.2025 року - 10,54 грн. та з 07.01.2025 року по 12.05.2025 року - 49,30 грн. та інфляційні нарахування на суму боргу за грудень 2024 року та січень 2025 року - 168,49 грн. Водночас згідно з матеріалами справи, належним та допустимим доказом який свідчить про бажання позивача розірвати договір по повернути грошові кошти є вимога від 22.01.2025 року, яка 25.01.2025 року направлена на адресу відповідача. Суду не надано доказів отримання вказаної вимоги. А тому враховуючи розрахункову дату отримання листа та розумний строк для прийняття рішення (щодо повернення коштів чи можливо відмові в цьому), суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних, починаючи з 01.02.2025 року по 12.05.2025 року (101 день), що становить 39,51 грн. З цих же підстав відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат за грудень 2024 року та січень 2025 року. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати на суму, яка підлягала поверненню за період з 12.05.2025 року по день ухвалення рішення. Так як відповідач не надав доказів повернення грошових коштів позивачу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні нарахування на суму 4 760,00 грн. за період з 13.05.2025 року по 16.09.2025 року, що становить 3% річних - 49,69 грн. (127 днів), інфляційні нарахування - 95,56 грн. (сукупний індекс інфляції за вказаний період - 102,007%). А всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 89,20 грн. (39,51 грн. + 49,69 грн.) та інфляційні нарахування в сумі 95,56 грн. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн. суд зазначає наступне. Частина 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц). Таким чином, оскільки відповідач в порушення положень діючого законодавства та укладеного договору не поставив товар та не повернув грошові кошти, внаслідок чого позивач зазнав хвилювань, докладав додаткових зусиль для можливості повернення грошових коштів, а тому враховуючи вимоги розумності і справедливості суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, позивач 04.02.2025 року направив до ГУ НП в Одеській області заяву повідомлення про злочин та до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області скаргу щодо ФОП Смілянського. За направлення заяви та скарги засобами поштового зв`язку позивач сплатив 160,00 грн., що підтверджується копіями фіскальних документів. В той же час суду не надано доказів отримання вказаних заяв та скарги. На підставі положень статті 133, 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 251 грн. (86,00 грн. + 165,00 грн.) витрат за направлення вимоги, скарги та заяви про вчинення кримінального правопорушення. Щодо вимог позивача про стягнення 2 999,00 грн. правничої допомоги, то суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що адвокатом Кришталь В.І. була надана правнича допомога позивачу в межах зазначеної позовної заяви, а тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial