Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] в якому просить позбавити її батьківських прав відносно дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що він та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2002 року. За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . В жовтні 2022 року відповідач виїхала до Чехії з того часу вона уникає будь-якого спілкування з ним та дітьми і ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо фізичного та духовного розвитку дітей, а також щодо їх матеріального забезпечення. За таких обставин просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з?явилась. Надала позивачу заяву, для передачі її до Малинського районного суду Житомирської області, в якій вказала, що вона перебуває в Чехії, повертатись в Україну не бажає та не бажає займатись вихованням і утриманням дітей. У зв?язку з цим просить позбавити її батьківських прав (а.с. 12). Пізніше подала заяву про розгляд справи без її участі та визнання позову (а.с. 25). Ухвалою від 03.02.2025 року суд відмовив у прийнятті визнання позову та продовжив розгляд справи (а.с. 28). Представники органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради також вважають за необхідне позбавити відповідача батьківських прав. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Частина третя\~ статті 12 ЦПК України\~ покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 5\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини третьої\~\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 164 СК України\~передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 15\~Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»\~(далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із п. 16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/158, 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21). У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька (матері) спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебуваю у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2002 року (а.с. 6) і є батьками двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 7, 8). Згідно довідки Малинської міської ради № 1592 від 16.09.2024 року позивач проживає в [ADDRESS] та сам виховує дочку [PERSON] [INFO] і сина [PERSON] [INFO] , оскільки його дружина проживає в Чехії з 18.10.2022 року (а.с. 9). В довідці Малинського ліцею № 3 Малинської міської ради № 193 від 16.09.2024 року вказано, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] навчаються у вищевказаному ліцеї. Діти виховуються батьком [PERSON] . За час навчання дітей мати [PERSON] з сім?єю не проживає, шкільним життям та інтересами дітей не цікавиться, батьківські збори не відвідує та з класними керівниками не спілкується (а.с. 10). Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Малинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Малинської міської ради № 939/01-10 від 16.09.2024 року відповідач знаходиться за кордоном. На прийом в дитячу консультацію, на профілактичний огляд, вакцинацію та на лікування дітей приводить батько. Він виконує всі рекомендації та поради лікаря (а.с. 11). Суд вважає, що довідка Малинського ліцею № 3 та довідка Комунального некомерційного підприємства «Малинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Малинської міської ради не свідчать про те, що відповідач ухиляється від виховання дітей, оскільки, згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 19/50069-25 від 16.06.2025 року (а.с. 53), відповідач виїхала за кордон і не має змоги відвідувати навчальний заклад або супроводжувати дитину до медичного закладу, які знаходяться в населеному пункту в якому проживає дитина. Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування виконавчий комітет Малинської міської ради надав свій висновок щодо розв`язання спору (а.с. 44-45). Згідно даного висновку орган опіки та піклування вважає за доцільне побавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , так як відповідач проживає за кордоном, участі у житті дітей не приймає та матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Суд не погоджується з даним висновком, оскільки такий висновок орган опіки та піклування зробив на підставі вищевказаних довідок Малинського ліцею № 3 та Комунального некомерційного підприємства «Малинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Малинської міської ради, які не свідчать про ухилення відповідача від виховання дітей, а також на підставі обстеження умов проживання дітей під час якого було встановлено, що позивач створив всі належні умови для їх проживання, що також не свідчить про ухилення відповідача від виховання дітей. Крім того з вищевказаного листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 19/50069-25 від 16.06.2025 року вбачається, що з моменту першого виїзду відповідача за кордон (з 15.10.2022 року) вона чотири рази приїжджала в Україну: 16.03.2023 року, 31.08.2023 року, 30.03.2024 року та 13.08.2024 року (а.с. 53). Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] виїхала за кордон, але час від часу приїжджає в Україну. Востаннє вона приїжджала у 2024 році та заходила до неї в гості разом зі своїми дітьми. При з?ясуванні думки дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] вони також підтвердили, що їх мати дійсно час від часу приїжджає в Україну та бачиться з ними. Але це відбувається дуже рідко. Також вона майже не спілкується з ними по телефону, пояснюючи це зайнятістю на роботі. Переважно вона телефонує тату. Вищевказані докази свідчать про те, що відповідач підтримує відносини з дітьми, але не бере участі у їх вихованні настільки, наскільки вони цього потребують. Сам по собі факт перебування відповідача за кордоном, не свідчить про те, що вона ухиляється від виховання дітей, як і не свідчать про це досліджені судом докази. Будь-який сімейний спір стосовно дітей має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням їх інтересів. Суд вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав. У зв?язку з цим суд відмовляє в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав. У пункті 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»\~роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). Із врахуванням вищевказаних положень та обставин, що відповідач не бере достатньої участі у вихованні дітей, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та покласти на орган опіки та піклування виконавчий комітет Малинської міської ради Житомирської області контроль за виконанням нею своїх батьківських обов`язків. Суд не стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed