Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 22335, 60 грн, щомісячно, починаючи з 12 червня 2025 року і до досягнення ним повноліття. Крім цього, просить стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 804081, 60 грн, за минулий період, а саме 3 (три) роки, що передували поданню позову. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем уклала шлюб 21.02.2004 року у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану про що зроблено актовий запис №26. У шлюбі у них народилося троє дітей, один з яких є неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та проживає із позивачкою. Вказує, що з січня 2021 року і по даний час відповідач припинив свою участь у вихованні сина. Відповідач проживає окремо. Позивач зазначає, що не має можливості одна забезпечити належний рівень життя дитині, відповідач є здоровим та працездатним має можливість надавати допомогу на утримання дитини. Відтак, просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 18.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, не заперечила заочному розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вказаний обов`язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу Згідно ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи із зазначеного положення у разі відсутності домовленості між батьками щодо способу утримання спір з приводу стягнення аліментів вирішується судом. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 21.02.2004 року зареєстрували шлюб, у якому мають трьох дітей, з яких одна дитина неповнолітня: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.09.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає із матір`ю та в добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При визначенні розміру аліментів, суд враховує вік, стан здоров`я, матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я /наявність захворювань жодними доказами не підтверджена/, спільний син сторін проживає та перебуває на утриманні позивача. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини підлягають до задоволення, а саме, слід визначити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 22335, 60 грн, що на даний час буде необхідною сумою для забезпечення першочергових потреб неповнолітнього сина сторін, починаючи з 12 червня 2025 року і до досягнення ним повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави дійти висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести обставини вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від обов`язку утримувати дитину. Верховий Суд у постановах від 19.12.2019 у справі № 635/6268/18, від 27.01.2020 у справі № 672/198/19, від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18, неодноразово звертав увагу, що ухилення від сплати аліментів це винна, протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Аналогічну правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 по справі № 215/5867/17, згідно з якою ч. 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. На підтвердження своїх позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, а саме, за попередні три роки позивачка будучи допитаною в судовому засіданні як свідок ствердила, що з часу виїзду відповідача за межі України нею постійно та систематично вживалися заходи щодо отримання аліментів із відповідача. Відповідач протягом цього часу обіцяв сплатити аліменти, однак не виконував своїх обіцянок, чарез різні причини, зокрема, постійної зміни місця проживання у різних Європейських країнах. Внаслідок постійної зміни місця проживання відповідача, які їй не були відомі, вона була позбавлена можливості будь яким іншим чином крім переписки по телефону із відповідачем просити надавати кошти на утримання неповнолітнього сина. Після відмови відповідача сплатити аліменти, позивач звернулася до суду із позовною заявою до якої долучила скрін переписки із відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині про стягнення аліментів за минулий час підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 141, 180, 181, 182, 184, 191, 192 СК України та

Outcome: approved