Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Позивач завернувся до Чернівецького районного суду міста Чернівців із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення. Посилався на те, що між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб серії [NUMBER] від 14.08.2015 року, від якого є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Вказував, з березня 2024 року вони з відповідачкою разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані. У них з відповідачкою різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння, що призвело до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків між ними. Враховуючи ці\~обставини,\~вважає,\~що збереження\~шлюбу неможливе,\~сім`я\~остаточно розпалася,\~подальше існування\~шлюбу суперечить\~їхнім інтересам. Спір щодо поділу майна відсутній. Спору щодо місця проживання їхніх спільних дітей також немає, правовідносини між ними врегульовано нотаріально посвідченим договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, за умовами якого визначено, що місце проживання [PERSON] , [INFO] буде разом із батьком [PERSON] , [INFO] за місцем його проживання. А місце проживання [PERSON] , [INFO] , буде разом із матір`ю, [PERSON] , [INFO] за місцем її проживання. Метою звернення до суду є необхідність встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітніх дітей,оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дітей, що виховуються тільки одним із батьків, змінити місце проживання дітей без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом їх дітьми, користуватися гарантіями у сфері трудових відносин, реалізовувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. Просив розірвати шлюб між ними, визначити місце проживання та встановити факт самостійного виховання ним дитини. У судове засідання позивач не з`явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Надала заяву у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала повністю. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~- кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. ( ч.1\~ст .82 ЦПК України). Суд не має сумніву, щодо достовірності обставин, які визнаються усіма учасниками справи. Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206\~цього ж \~Кодексу\~- позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки воно не суперечить Закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 14 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1332 (а.с.8). У шлюбі у них народилося двоє малолітніх\~дітей:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] \~ [INFO] (а.с.13-14). Як встановлено, спільне життя сторін на склалось через різні погляди на сімейне життя, інтереси та несумісності характерів. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено. Таким чином, суд вважає, що збереження їх сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім`ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ч 1, ч. 2 ст.\~161\~СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас її правом, а обов`язком батьків є утримання дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На підтвердження обставин самостійного виховання позивачем дитини, судом досліджуються наступні документи: Відповідно до нотаріально посвідченого Договору від 08.07.2025 року сторони погодили, що син \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] залишається проживати разом із батьком на його самостійному вихованні та утриманні (а.с.21). Згідно письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що вихованням та утриманням дітей займається батько [PERSON] (а.с.31-35). Відповідно до довідки від КЗ «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа м.Чернівці» вбачається, що батько цікавиться життям сина у спортивній школі. На тренування та усі спортивно-масові заходи приводить та забирає батько [PERSON] (а.с.30). Відповідно до характеризуючих даних [PERSON] , має стабільний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався.(а.с.23-29). Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2024 року ( справа № 753/16535/22) - аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У своїй Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2025 вказав , що колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив порядок установлення факту самостійного виховання та утримання дитини виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. Позивач просить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує свого сина [PERSON] , [INFO] . Наданими суду доказами доведено , що у зв`язку із окремим проживанням матері від чоловіка та дитини, його вихованням та утриманням займається батько самостійно. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи факт окремого проживання відповідачки від чоловіка та сина, інші обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню . На підставі\~наведеного вище,

Outcome: approved