Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із цим позовом. Вказував, що у будинку [ADDRESS] мешкали він, його батьки, а також брат зі своєю сім`єю. Після смерті брата в будинку залишилися проживати його неповнолітні діти та повернулася колишня дружина, яка за життя брата в судовому порядку була позбавлена права користування будинком, тоді як він з березня 2023 року мобілізований до Збройних сил України. У травні 2024 року приїхав додому в короткочасну відпустку, але відповідачка не пустила його до літньої кухні, в якій він проживав, і в якій знаходяться всі його речі. Просить вселити його до вказаного будинку, зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, відновити його реєстрацію за зазначеною адресою, яка скасована за заявою відповідачки. Відповідачка позов не визнала, подала зустрічний позов. Повідомила, що разом із двома дітьми успадкувала спірний будинок після смерті чоловіка у травні 2023 року. Не заперечує, що в лютому 2024 року, як новий власник будинку, подала заяву про зняття позивача з реєстрації у своєму будинку. Стверджує, що позивач протягом останніх десяти років у будинку не мешкав, до січня 2022 року перебував за кордоном, а після повернення проживав у м. Хустському районі за вказаною ним у позовній заяві адресою в будинку своєї дружини. Покликається на те, що позивач не надав жодних доказів свого проживання у спірному будинку, так само як свідчень наявності з її боку перешкод у користуванні житлом. Просить визнати його таким, що втратив право користування спірним житлом. Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов таких висновків. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У частині другій статті 64 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, у частині другій якої зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus). За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірним будинком. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що після смерті матері [PERSON] прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. 07.07.2007 р. на підставі рішення виконавчого комітету Новодавидковської сільської ради від 22.06.2007 р. № 82 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на зазначений будинок. [INFO] [PERSON] помер. Свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті видане в рівних частках його дружині [PERSON] та двом неповнолітнім дітям - [PERSON] . За заявою від 16 лютого 2024 року [PERSON] знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Аналіз норм Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 січня 2024 року (справа № 161/5576/23). З огляду на це суд констатує відсутність доказів, які б свідчили про неправомірність дій [PERSON] , як власника спірного житлового будинку, щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання [PERSON] . Водночас цими діями спір між сторонами не вичерпано через оспорювання їх правомірності колишнім мешканцем зазначеного будинку, який претендує на право користування чужою власністю. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 64 ЖК України [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , бо докази того, що вони коли-небуть вели спільне господарство, відсутні. [PERSON] не є членом сім`ї дружини померлого брата [PERSON] та її дітей. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (постанови Верховного Судувід 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року у справі № 761/13293/16-ц). Отже, спір у розглядувані справі виник між власником житла та членом сім`ї колишнього власника [PERSON] , а не між власником будинку та членом його сім`ї, а тому спірні правовідносини регулюються статтями 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. За твердженням [PERSON] брат її колишнього чоловіка [PERSON] понад 10 років проживав за кордоном, його особисті речі в будинку відсутні. За даними Державної прикордонної служби [PERSON] до початку 2018 року виїхав з України й повернувся наприкінці 2021 року. Після цього, як стверджує позивачка, [PERSON] одружився та постійно проживав за вказаною ним у позовній заяві адресою: [ADDRESS] . За повідомленням Драгівської сільської ради [PERSON] проживав за вказаною адресою без реєстрації в будинку, що належить його дружині [PERSON] . Після повернення із-за кордону відповідач будь-яких дій щодо проживання у спірному помешканні не вчиняв, формально зберігаючи реєстрацію в будинку, не маючи мети проживання в ньому. Доказів перешкоджання вселенню з боку власників будинку не надав. Тож у цій справі, надаючи оцінку принципу пропорційності втручання у право відповідача на спірне житло, суд не встановив, що позбавлення відповідача права користування чужим будинком буде для нього надмірним тягарем. За таких обставин інтереси [PERSON] та її неповнолітніх дітей як власників житла переважають інтереси [PERSON] як члена сім`ї колишньої власниці будинку. Такий висновок щодо визнання припиненим права [PERSON] на користування спірним будинком та оцінка на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у контексті статті 8 Конвенції узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17). Як зазначалось, у справі, що розглядається, [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , тому в цьому випадку її права підлягають захисту в порядку статей 383, 391 ЦК України з оцінкою пропорційності втручання у право відповідача на житло. Посилання в зустрічному позові на статтю 405 ЦК України є зайвим, оскільки нею регулюються відносини між власником житла на членами його сім`ї (зокрема колишніми) на користування цим житлом. Водночас, зважаючи на принцип jura novit curia («суд знає закони»), за яким суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфіковуючи позов, незалежно від посилань позивача, це уточнення правових підстав зустрічного позиву не порушить правила диспозитивності цивільного процесу (стаття 13 ЦПК України), бо не змінює, визначений у зустрічному позові, спосіб захисту порушеного права (визнання особи такою, яка втратила право користування житлом), що застосовний до захисту права власника спірного житла незалежно від належності правопорушника до членів його сім`ї. На підставі викладеного суд,

Outcome: approved