Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2003 року проживає у вказаному будинку, і з того часу на протязі 22 років користується житлом без будь-чиїх заперечень, утримує його у належному стані, несе усі витрати пов`язані з володінням і користуванням. В даний час підтвердити право власності інакше, ніж в судовому порядку, позивач не може. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду 05.03.2021. 07.03.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.06.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач подав заяву в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] надала письмову заяву, в якій визнала позов та клопотала про розгляд справи без її участі. Треті особи, будучи належно повідомленими про час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про перенесення часу судового засідання не клопотали, пояснень на заяву не надали. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні письмовими доказами достовірно доведено, що позивач з 2003 року безперешкодно, відкрито та добросовісно володів та користувався житловим будинком [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є споживачем електроенергії згідно договору про користування електричною енергією, що підтверджується письмовим договором №223016509 від 17.03.2004 року, копіями рахунків та чеками. Частинами 1, 4 ст.344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно\~(набувальна\~давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності таких умов: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. По-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При цьому, володіння\~є добросовісним,\~якщо особа\~при заволодінні\~чужим майном\~не знала\~і не\~могла знати\~про відсутність\~у неї\~підстав для\~набуття права\~власності; володіння\~визнається відкритим,\~якщо особа\~не приховувала\~факт знаходження\~майна в\~її володінні ;\~ володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивачем доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Як вже зазначалось, сторони визнали відкритий та безперервний характер володіння будинком, оскільки позивач проживала в цьому будинку постійно, з 1991 року, і про дану обставину було відомо як відповідачу, так і стороннім особам. Позивач продовжує володіти житловим будинком і на час судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що [PERSON] ставиться до житлового будинку, як до свого власного безперешкодно володіє ним, утримує, здійснює капітальний та поточний ремонт будівлі. Ці обставини підтверджуються, оглянутими в судовому засіданні письмовими доказами. Позивач оплачував спожиту електроенергію, при цьому особовий рахунок був відкритий саме на [PERSON] , що також підтверджується письмовими доказами. Також підтверджено і безтитульність володіння [PERSON] житловим будинком з господарськими будівлями [ADDRESS] . У відповідності до ст.1 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду №2482-ХП від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як вбачається зі ст..ст.5,8 цього ж Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), при цьому квартира (будинок) передається у спільну часткову чи в спільну сумісну власність. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов [PERSON] визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. З урахуванням сукупності вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , який в 2003 році добросовісно заволодів нерухомим майном житловим будинком з господарськими будівлями [ADDRESS] і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном протягом 22 років, набув права власності на це майно, у зв`язку з чим його позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved