Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» про визнання права власності на нерухоме майно. У позовних вимогах просила визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно - гараж № [NUMBER] , загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2». Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 24.04.1984 виконкомом Шевченківської районної Ради депутатів трудящихся м. Києва прийнято рішення №573, на підставі якого на ім`я [PERSON] видано ордер на прав зайняття гаражного боксу № [NUMBER] ) в автокооперативі [ADDRESS]. Після передачі гаражного боксу у користування [PERSON] повністю виплатила пайовий внесок. При спробі продажу гаражу у неї виникла необхідність в оформленні права власності в установленому законом порядку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступні обставини. 24.04.1984 виконком Шевченківської районної Ради депутатів трудящихся м. Києва прийнято рішення №573, на підставі якого на ім?я [PERSON] як члена кооперативу «Лада-2» 10.04.1985 Шевченківською районною радою «Автолюбитель» видано ордер на право зайняття гаражного (боксу) [NUMBER] - автокооперативі [ADDRESS]. Вказаний гараж (бокс) № [NUMBER] ( [NUMBER] ) використовується [PERSON] з 1985 р. по теперішній час. Представляти інтереси [PERSON] з питань пов?язаних із здійсненням права власності в гаражно-будівельному кооперативі «ЛАДА-2» остання уповноважувала [PERSON] на підставі довіреності від 17.08.1989 р., посвідченої державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, яка в наступному неодноразово перевидавалась. З 2020 року Представляти інтереси [PERSON] . 3 питань пов?язаних із здійсненням права власності в гаражно-будівельному кооперативі «ЛАДА-2» остання уповноважила [PERSON] . Після передачі гаражного боксу у користування [PERSON] повністю виплатила пайовий внесок у 1985 році та постійно сплачувала членські внески. Разом з цим, право власності на гаражний бокс не оформлювала, у зв?язку з відсутністю необхідності у цьому. В 2024 році [PERSON] вирішила продати належний їй гараж, та відповідно у неї виникла необхідність в оформленні права власності в установленому законом порядку. З метою оформлення права власності [PERSON] звернулася в усному, а в наступному в письмовому порядку (через передставника) до кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» для отримання документів, які необхідні для оформлення права власності, а саме, довідки про членство та сплату пайового внеску. У відповідь листом від 05.09.2024 б/н Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» повідомив про неможливість надання такої довідки, у зв?язку з тим, що вся документація стосовно членів кооперативу була викрадена. За цим фактом 26.06.2018 було звернення до Національної поліції та відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за номером 12018100100007036, однак місце знаходження зниклих документів не встановлено. Сплата пайового внеску за спірний гаражний бокс відбувалася у 1985 році (на момент видачі ордеру на гаражний бокс), про що видавалася довідка про сплату пайового внеску, яка повинна зберігатися у користувача гаражного боксу. На той момент користувачем була [PERSON] , в кооперативі копія довідки про сплату пайового внеску за спірний гаражний бокс не збереглася. Станом на теперішній час заборгованості по членським внескам за гаражний бокс № [NUMBER] немає, фактичним користувачем є [PERSON] . З урахуванням наведених обставин, на даний час [PERSON] вичерпано можливість здійснення оформлення права власності в позасудовому порядку, оскільки у Позивача відсутня можливість отримати документи, передбачені відповідним порядком. Правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законом. Стаття 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідні гарантії реалізацією особи права власності визначені також у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов?язки. Згідно частини першої статті 181, частини першої статті 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об?єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Пунктом 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N? 868 передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані або реконструйовані об?єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, заявник подає довідку житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на об?єкт нерухомого майна. Таким чином, оскільки [PERSON] не отримано довідку кооперативу про її членство та сплату пайового внеску тягне за собою обмеження її права власності на спірний гараж, зокрема, правомочності щодо розпоряджання цим майном, через неможливість здійснити реєстрацію права власності. Відповідно до частини першої статті 386, статті 392 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, право [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на спірний гаражний бокс, оскільки оригінали правовстановлюючих документів втрачено, а відновити їх, шляхом отримання у кооперативі - неможливо. У період з 1985 року і до дня введення в дію Закону СРСР "Про власність" - 01.07.1990, набуття громадянами права власності на гараж не передбачалось. Потреби громадян у гаражах та стоянках для автомобілів задовольнялись через систему споживчих кооперативів, яким і належало відповідне майно, а члени кооперативу набували право користуватися майном кооперативу, пільгами і перевагами, передбаченими для членів кооперативу. Після введення в дію Закону СРСР "Про власність", а наступному з 15.04.1991 Закону Української РСР "Про власність", у статті 15 останнього було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому постановою Верховної Ради Української РСР від 26.03.1991 N?885-XII «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»» постановлялось, що положення статті 15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. Зазначене узгоджується з роз?ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду від 28.06.1991 N?5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов?язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», про те, що у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. На момент набрання зазначеними законодавчими актами чинності реєстрація права власності на такі об?єкти не передбачалась. Враховуючи викладене, [PERSON] на законних підставах набуто право власності на спірний гаражний бокс, оскільки нею як членом кооперативу в повному обсязі здійснено сплату пайового внеску, що є необхідними і достатніми умовами для набуття права власності. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання майнових прав за [PERSON] на нерухоме майно - гараж № [NUMBER] , загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2». Права і свободи людини і громадянина захищаються судом відповідно до змісту ч.1 ст. 55 Конституції України. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до змісту ст ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Доказів протилежного матеріали справи не містять, суду не надано. Проаналізувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved