Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 19.03.2025 [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 04.02.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2025 у справі №161/1761/25. В жовтні 2023 року позивачка виїхала на заробітки в Німеччину та почала працювати в Нідерландах. Приїздила в Луцьк влітку та наприкінці 2024 року. Працюючи закордоном, вона систематично надсилала частину своєї заробітної плати відповідачу на його картковий рахунок. Всього за період з 03.01.2024 по 05.06.2024 було надіслано 6\~108 євро. Ці грошові кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Окрім цього, 14.05.2022 сторони придбали автомобіль Dodge Grand Caravan, 2007 року випуску, який 02.03.2025, тобто після розірвання шлюбу, відповідач відчужив через електронні сервіси. Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 533\~019 грн. Позивач вважає, що має право на поділ перерахованих грошових коштів та компенсацію 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля, в зв`язку з чим просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача 3\~054 євро та 266\~509,50 грн., а також покласти на відповідача судові витрати по справі. 23.04.2025 позивач подала відповідь на відзив, в якій в основному повторила аргументи позовної заяви. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача 16.04.2025 відповідач подав відзив на позов, який мотивував тим, що орієнтовно в 2018 році позивач отримала в спадщину квартиру за адресою: [ADDRESS] . В цій квартирі вони вирішили зробити капітальний ремонт для подальшого особистого проживання. Оскільки син позивачки одружився та переїхав проживати в Нідерланди та у зв`язку з введеним воєнним станом і відсутністю постійного заробітку, орієнтовно в жовтні 2024 року позивачка виїхала закордон на заробітки, також в Нідерланди. Відповідач був вимушений залишитися в Україні, оскільки здійснював постійний догляд за хворою матір`ю. Фактично в період часу з 2023 року по кінець 2024 року відповідач здійснив ремонт в цій квартирі, отримував від позивачки часткові перекази в рахунок відшкодування вартості проведених ремонтних робіт та закупівлі будівельних матеріалів. Він звітував перед позивачкою та погоджував з нею усі необхідні роботи. Крім того, він також вносив свої особисті кошти для здійснення ремонту квартири, адже перерахованих коштів було недостньо. 14.05.2022 він придбав за власні кошти автомобіль Dodge Grand Caravan, 2017 року випуску за ціною 60\~000 грн. Оскільки автомобіль був його особистою власністю, то він 02.03.2025 відчужив його [PERSON] за узгодженою ціною 80\~000 грн. (шляхом укладення електронного договору купівлі-продажу). Заявлена позивачем вартість автомобіля не відповідає його дійсній вартості і є недостовірною, оскільки експерт не проводив безпосереднього огляду автомобіля. Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.04.2025 відповідач подав заперечення на відповідь, в якому в основному повторив аргументи відзиву на позовну заяву. ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 24.03.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі. За розпорядженням в.о. керівника апарату від 30.04.2025 №161/01-06 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» у зв`язку зі звільненням у відставку судді Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] було здійснено повторний автоматизований розподіл вищевказаної цивільної справи, за результатами якого для її розгляду визначено суддю Шестерніна В.Д. Ухвалою суду від 02.05.2025 справу прийнято до провадження судді Шестерніна В.Д., вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 04.06.2025 суд задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів, витребував у Територіального сервісного центру МВС №3245 копію електронного договору купівлі-продажу від 28.02.2025. Ухвалою від 04.06.2025 суд частково задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів, витребував у АТ «Універсал Банк» інформацію про зарахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача та виписку з цього рахунку. Протокольною ухвалою від 04.06.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків. Протокольною ухвалою від 09.07.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків та витребування доказів (інформації в податковому органі). Протокольною ухвалою від 09.07.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи та зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 09.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 03.09.2025 суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 12.09.2025. 12.09.2025 суд ухвалив рішення по суті спору, на проголошення якого учасники справи не з`явилися. Суд підписав рішення без його проголошення. Щодо клопотань про приєднання доказів 01.09.2025 та 03.09.2025 представник відповідача через систему «Електронний суд» подав клопотання про поновлення строку для подання висновку експерта №1996 від 30.07.2025, договору №1996 від 08.05.2025 і фіскального чека від 08.05.2025 і приєднання цих доказів до матеріалів справи. Вирішуючи ці клопотання, суд зауважує таке. Відповідно до\~ч.ч.\~3,\~4\~ст.\~83\~ЦПК України\~відповідач,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~повинні подати\~суду докази\~разом з\~поданням відзиву\~або письмових\~пояснень третьої\~особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів є одним із завдань підготовчого провадження (п. 3 ч. 1 ст. 189 ЦПК України) У підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше (п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Зі змісту договору №1996 від 08.05.2025 і фіскального чека від 08.05.2025 вбачається, що вони були в розпорядженні відповідача ще 08.05.2025, однак не були подані суду в підготовчому провадженні (хоча 04.06.2025. 24.06.2025 та 09.07.2025 були призначені підготовчі засідання). Відповідач не повідомив суд ні в заявах по суті спору, ні в усному порядку в підготовчому засіданні про те, що він не може подати ці докази у встановлений законом строк, не вказав про свій намір їх подати, не зазначив причин неможливості своєчасного їх подання, а подав такі докази вже після закриття підготовчого провадження. Отже, суд вважає, що відповідач допустив несумлінну процесуальну поведінку. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Крім того, зі змісту висновку експерта №1996 від 30.07.2025 вбачається, що він складений не на замовлення учасника справи, і в ньому не зазначено про те, що він складений для подання до суду, що не відповідає приписам ч.ч. 1, 5 ст. 106 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. З врахуванням викладеного, суд залишив без задоволення зазначені клопотання. ІV.Фактичні обставини справи 04.02.2011 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 65 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , том 1, а.с. 10). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2025 у справі №161/1761/25 (том 1, а.с. 17-18), яке набрало законної сили 28.03.2025, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 14.05.2022 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2022/3174615 (том 1, а.с. 135), на підставі якого покупець набув у власність транспортний засіб марки Dodge, модель Grand Caravan, 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] (далі по тексту - Автомобіль) за ціною 60\~000 грн. 28.02.2025 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) через електронні сервіси (Єдиний портал державних послуг «Дія») уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2025/5177785 (том 2, а.с. 17-23), на підставі якого продавець передав у власність покупця Автомобіль за ціною 80\~000 грн. Середня ринкова вартість транспортного засобу марки Dodge моделі Grand Caravan, 2017 року випуску, об`єм двигуна - 3\~604 куб. см, тип авто - легковий, тип кузова - універсал станом на 10.03.2025 становить 533\~019 грн. (висновок судового експерта Демидюка В.Т. №0025 від 10.03.2025, (том 1, а.с. 75-82). В період часу з 03.01.2024 по 05.06.2024 [PERSON] перерахувала на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 6\~108 євро (платіжні документи, том 1, а.с. 19-37, довідка про рух коштів за платіжною карткою, том 1 а.с. 216-219). Між сторонами виник спір про поділ майна подружжя.\~ V.Мотиви суду та застосоване законодавство Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Щодо позовних вимог про стягнення компенсації 1/2 вартості Автомобіля Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з\~ст.\~70\~СК України\~у разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При\~вирішенні спору\~про поділ\~майна суд\~може відступити\~від засади\~рівності часток\~подружжя за\~обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював правовий висновок про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (постанова від 03.10.2018 у справі №127/7029/15). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. За час шлюбу з позивачкою відповідач набув у власність Автомобіль, зареєстрував його за собою (титульний власник). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція відповідачем не спростована. Отже, на Автомобіль поширюється правовий режим спільної сумісної власності. Частки сторін у праві спільної власності на Автомобіль є рівними. Відповідач розпорядився Автомобілем на власний розсуд, відчужив його без згоди позивачки, а тому, вона має право на грошову компенсацію 1/2 частини його дійсної (ринкової) вартості. Ринкова вартість автомобіля, подібного за своїми технічними характеристиками, на час вирішення спору становить 533\~019 грн. Відтак, на користь позивачки слід стягнути грошову компенсацію в розмірі 266\~509,50 грн. (533\~019 грн. х 1/2). Отже, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Щодо позовних вимог про поділ грошових коштів Позивач посилалася на те, що в період часу з 03.01.2024 по 05.06.2024 перерахувала відповідачу грошові кошти в загальній сумі 6\~108 євро, однак він використав їх не на потреби сім`ї. Представник позивача в судовому засіданні 03.09.2025 пояснив, що ці грошові кошти пересилалися відповідачу з метою проведення ремонтних робіт в квартирі позивачки, яка належить їй на праві особистої власності. При цьому, він визнав, що частину цих грошових коштів відповідач все-таки використав за призначенням, а іншу їх частину - на свої особисті потреби (в якому саме розмірі представник пояснити не зміг). Відповідач визнав факт отримання грошових коштів в сумі 6\~108 євро, однак ствердив, що вони були використані ним на оплату ремонтних робіт в квартирі позивачки. Отже, спірним у цій справі є питання чи були використані відповідачем отримані ним грошові кошти в інтересах сім`ї або на потреби сім`ї, зокрема для проведення ремонтних робіт в квартирі позивачки. Даючи відповідь на ці по суті протилежні аргументи сторін, суд виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Застосувавши стандарт більшої переконливості, суд дійшов висновку, що обставина, про яку стверджує відповідач, є більш вірогіднішою. Так, сукупність доказів по справі (чеки та видаткові накладні, том 1, а.с. 126-130, записи щодо робіт, матеріалів та плану приміщення, том 1 а.с. 131-133, роздруківки електронного листування в мессенджері, том 1, а.с. 57-67, 151-156, том 2, а.с. 6 зворот - 7, договір підряду №02-02/2024 від 02.02.2024, том 1, а.с. 188-196) дає суду підстави для висновку про те, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 6\~108 євро були використані ним на потреби та в інтересах сім`ї. Суд врахував також, що спірна грошова сума була перерахована позивачкою 19 (дев`ятнадцятьма) траншами за період першого півріччя 2024 року. В цей час сторони перебували в реальних сімейних відносинах (навіть попри фактичне проживання в різних країнах), спілкувалися, комунікували між собою. За позицією позивачки, вона влітку 2024 року приїжджала в Луцьк, а, отже, мала змогу пересвідчитися в дійсному проведенні ремонтних робіт в своїй квартирі, встановити їх обсяг, заявити відповідні грошові претензії до відповідача. В той же час з позовом до суду позивачка звернулася тільки в березні 2025 року. Будь-які об`єктивні дані про те, що ці кошти були використані відповідачем не на потреби сім`ї, а, наприклад, в своїх особистих інтересах, в матеріалах справи відсутні. Відтак суд вважає, що заявлені підстави позову не є доведеними. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 в справі № 761/42030/21. Отже, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити у зв`язку з\~їх необґрунтованістю (відсутністю порушеного права або інтересу позивача). В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). VI.Судові витрати Щодо судового збору Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: partial