Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

29.05.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник: адвокат Коваленко С.О. в інтересах ТОВ «Консалт Солюшенс» з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами. В обґрунтування позову посилалися на те, що 14.06.2007 року між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено Кредитно-заставний договір № 1250-00.50/000, відповідно якого Кредитор надає Клієнту у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 5812,50 грн., на строк з 14.06.2007 року по 12.06.2009 року, зі сплатою 12% за користування Кредитом. В подальшому, 23.03.2009 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів ПАТ «Фідобанк» був затверджений передавальний акт, відповідно якого до ПАТ «Фідобанк» були передані всі активи та зобов`язання АБ «Факторіал-Банк», зареєстрованого Національним банком України 01.12.1992 року (реєстраційний №131), який був правонаступником АБ «Приват-Ексел», внаслідок чого ПАТ «Фідобанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків АБ «Факторіал-Банк» та АБ «ПриватЕксел». Також, відповідно Статуту ПАТ «Фідобанк», затвердженого Рішенням Загальних зборів акціонерів ПАТ «Фідобанк від 14.04.2016 року, ПАТ «Фідобанк» є юридичною особою, створеною внаслідок зміни найменування ПАТ «СЕБ Банк». У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору утворилася заборгованість, у зв`язку з чим кредитор звернувся до суду з позовом і 28.03.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-4206/11 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 1250-00.50/000 від 14.06.2007 року в розмірі 18655,28 грн., стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 186,55 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 19.01.2021 року було проведено електронний аукціон №UA-EA-2020-12-23-000001-b за лотом №GL1N019277 за кредитним портфелем, переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс». 03.02.2021 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL1N019277_204/1 про відступлення прав вимоги, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрованим в реєстрі за №27, за змістом п.1 якого банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору. За змістом п.102 Додатку 1 до Договору № GL1N019277_204/1 про відступлення права вимоги від 03.02.2021 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] за Кредитно-заставним договором №1250-00.50/000 від 14.06.2007 року. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Фідобанк» кошти в порядку п.4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 1805235,04 грн. без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 55 від 28.01.2021 року. ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 29.08.2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019 року. Таким чином, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником АБ «Факторіал-Банк» та ПАТ «Фідобанк» у правовідносинах, що виникли на підставі Кредитного договору № 1250-00.50/000 від 14.06.2007 року. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2012 року у справі № 2-4206/11 [PERSON] не виконувалося, сума заборгованості по кредиту після ухвалення рішення є незмінною та становить 18655,28 грн. Вказане грошове зобов`язання є невиконаним, відповідач ухиляється від повернення кредитних коштів на шкоду кредитору. У зв`язку з тим, що відповідач безпідставно користується грошовими коштами, у ТОВ «Консалт Солюшенс» виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування коштами згідно ст.625 ЦК України. Позивач здійснює розрахунок заборгованості за період з 02.04.2017 року до 23.02.2022 року з урахуванням вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Прохали стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 11787,94 грн., яка складається з: 9046,38 грн. - інфляційного збільшення; 2741,56 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами; вирішити питання про розподіл судових витрат. 02.06.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.09.2025 року представник позивача в судове засідання не з`явився, 15.09.2025 року представник: адвокат Коваленко С.О. подав заяву про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважали за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. 15.09.2025 року відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, відзив на позов не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У зв`язку з наведеним, суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №1430558 від 30.05.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. 14.06.2007 року між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №1250-00.50/000, відповідно якого Кредитор надає Клієнту у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 5812,50 грн., на строк з 14.06.2007 року по 12.06.2009 року, зі сплатою 12% за користування Кредитом. ПАТ «Фідобанк» є юридичною особою, створеною внаслідок зміни найменування ПАТ «СЕБ Банк», а також є правонаступником всіх прав та обов`язків АБ «Факторіал-Банк» та АБ «Приват-Ексел», що підтверджується копією статуту ПАТ «Фідобанк» від 14.04.2016 року. 28.03.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-4206/11 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 1250-00.50/000 від 14.06.2007 року в розмірі 18655,28 грн., стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 186,55 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. Рішення набрало законної сили та не виконувалося, сума заборгованості по кредиту після ухвалення рішення є незмінною та становить 18655,28 грн., грошове зобов`язання є невиконаним, відповідач ухиляється від повернення кредитних коштів. 03.02.2021 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL1N019277_204/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за №27, згідно Додатку №1 до якого до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] за кредитним договором № 1250-00.50/000 від 14.06.2007 року. Позивачем надано суду розрахунок інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за основною сумою боргу 18655,28 грн., згідно якого за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року інфляційне збільшення згідно формули 9046,38 грн., 3% річних згідно формули 2741,56 грн., всього в сумі 11787,94 грн. Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Згідно ч.2\~п.1\~ст.11\~ЦК України підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~зокрема,\~є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.4 ст.14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». У Постановах ВП Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 викладена наступна правова позиція: «Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення». Однак, згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як новий кредитор у грошовому зобов`язанні за кредитним договором № 1250-00.50/000 від 14.06.2007 року, заборгованість за яким стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2012 року у справі №2-4206/11, з позовом до відповідача, як боржника, з вимогою про стягнення на свою користь інфляційних втрат та 3% річних згідно ст.625 ЦК України у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість, стягнута 28.03.2012 року з [PERSON] за рішенням суду, ним не погашена, сума боргу складає 18655,28 грн., відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором за кредитним договором, продовжує існувати. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором згідно рішення суду, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань відповідно ст.625 ЦК України, однак з урахуванням вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позивач за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, який узгоджується з вимогами п.18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України, прохав стягнути з відповідача інфляційне збільшення 9046,38 грн. та 3% річних 2741,56 грн., а всього в сумі 11787,94 грн. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором згідно рішення суду, яке на час розгляду справи є невиконаним, позивач, який отримав право вимоги до відповідача за договором про відступлення прав вимоги, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти, на що він розраховував при укладенні договору про відступлення прав вимоги, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості згідно ст.625 ЦК України за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 11787,94 грн., з якої: інфляційне збільшення в сумі 9046,38 грн. та 3% річних в сумі 2741,56 грн. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, будь-яких заперечень суду не надав, то суд вирішив справу за наявними матеріалами. Тому суд вважає, що за наявними матеріалами справи позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому судовий збір у сумі 2422,40 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved