Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ У травні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути із останньої на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомив, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі від якого мають сина [PERSON] . У подальшому, вищевказаний шлюб, укладений між сторонами, розірваний на підставі рішення суду. Окрім цього, відповідно до вказаного судового акту місце проживання Артема визначено із матір`ю. Згодом, у березні 2022 року через повномасштабне вторгнення РФ на територію України [PERSON] разом із спільним сином сторін переїхала до Республіки Польща. Однак, у грудні 2022 року [PERSON] повернувся на Батьківщину і вирішив надалі проживати із батьком в Україні у той час коли його матір залишилася проживати закордоном. Разом із тим, відповідачка, на переконання [PERSON] , самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків в частині матеріального утримання спільного сина сторін, а тому останній вимушений звернутися до суду із цим позовом. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 21 травня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 13 серпня 2024 року заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області вищевказаний позов задоволений. 12 вересня 2024 року до Житомирського районного суду Житомирської області надійшла заява [PERSON] про перегляд зазначеного заочного рішення суду, яка задоволена відповідною ухвалою від 06 січня 2025 року і новий розгляд справи вирішено здійснювати за правилами за спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. [PERSON] , у свою чергу, скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву в якому проти вимог [PERSON] заперечила у повному обсязі. Свою позицію відповідачка ґрунтувала на тому, що [PERSON] не надано жодних доказів того, що вона ухилялася від сплати аліментів на утримання спільного сина сторін, оскільки остання систематично перераховувала [PERSON] грошові кошти на його картковий рахунок. Окрім цього, [PERSON] звернула увагу суду на те, що спільний син сторін із 2023 року є студентом Національної академії внутрішніх справ у зв`язку із чим перебуває на повному державному утриманні. У ході судового розгляду справи сторони підтримали свої позиції, що викладені вище. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 13 червня 2006 року народився [PERSON] батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2007 року по справі № 2-1060 шлюб, укладений між сторонами 21 серпня 1999 року, розірваний, а місце проживання спільного сина сторін визначено із матір`ю (а.с. 4-5). 14 серпня 2023 року [PERSON] відповідно до витягу з наказу Національної академії внутрішніх справ МВС України № 337 о/с від 02 серпня 2023 року зарахований здобувачем ступеня вищої освіти бакалавра на основі повної загальної середньої освіти шляхом призначення його на посаду курсанта 1-го курсу денної форми навчання за державним замовленням (а.с. 162). Згідно із довідкою про доходи від 01 травня 2025 року, що видана вищевказаним закладом освіти, [PERSON] за період із вересня 2023 року по серпень 2024 року отримав грошове забезпечення в загальній сумі 31\~839,01 грн (а.с. 164). Із листа Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області № 3673201/01/2024 від 07 червня 2024 року вбачається, що станом на день надання такої відповіді працівниками поліції встановлено, що [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с. 16). Факт спільного проживання хлопчика із батьком також підтверджується копією акту обстеження умов проживання № 45 від 19 квітня 2024 року, що складений представниками Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 13). Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 072729 від 09 вересня 2022 року [PERSON] на строк до 01 серпня 2025 року встановлено другу групу інвалідності (а.с. 40). Зі скріншотів квитанцій про переказ коштів, виданих Акціонерним товариством «ОЩАДБАНК» вбачається, що за період із вересня 2023 року по січень 2024 року [PERSON] перераховувала на картковий рахунок № [NUMBER] грошові кошти (а.с. 49-53). 20 березня 2024 року [PERSON] звертався до правоохоронних органів із заявою щодо встановлення місця перебування [PERSON] , оскільки остання самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 105). Допитані у ході судового розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що за фактом звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою щодо встановлення місцяперебування [PERSON] , останні, як працівниці Національної поліції, провели відповідну перевірку та склали рапорт. Також судом у якості свідка допитаний син сторін [PERSON] , який показав, що дійсно у 2022 році він виїздив із матір`ю у Республіку Польща, однак у подальшому хлопчик повернувся до України де продовжив проживати разом із батьком. Відповідачка ж, у свою чергу, зі слів [PERSON] , продовжила проживати закордоном, однак час від часу надсилала йому на картковий рахунок грошові кошти на задоволення його побутових потреб. IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами статті 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормою ч. 1 ст. 181 СК України передбачено при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з положеннями ч. 3 ст.\~181\~СК України\~ за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Приписи ч. 1 ст. 193 СК України вказують на те, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Згідно із ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року по справі № 753/3890/21 виснувано, що стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в цивільній справі № 461/7387/16-ц виснувано, що добровільна допомога дитині, шляхом надання певних коштів або добровільна сплата аліментів не позбавляє права здійснити їх стягнення в судовому порядку. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову із огляду на наступне. Судом установлено і сторонами не оспорювалося, що спільний син сторін, станом на день подання цього позову, проживав разом із батьком [PERSON] . Разом із тим, матеріали справи не містять у собі доказів того, що [PERSON] вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідачки на утримання спільного сина з дня, коли той почав проживати з батьком. Окрім цього, у матеріалах справи також відсутні докази ухилення [PERSON] від сплати аліментів. Звернення позивача до правоохоронних органів стосовно питання щодо встановлення місця перебування [PERSON] не є доказом невиконання нею батьківських обов`язків щодо матеріального утримання сина. Зазначений перебіг подій, з огляду на положення ч. 2 ст. 191 СК України та правовий висновок, що відображений у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року по справі № 753/3890/21, не дають суду правових підстав для стягнення із [PERSON] аліментів на утримання спільного сина сторін за час, який передував зверненню заявника до суду із цим позовом, а саме із 01 грудня 2022 року по 14 травня 2024 року. Водночас, суд зауважує, що оскільки син сторін станом на 14 травня 2024 року проживав разом із [PERSON] то останній, в силу приписів Сімейного кодексу України, має право на отримання аліментів від матері хлопчика на його утримання. Окремо суд акцентує увагу [PERSON] на тому, що згідно із положеннями ч. 1 ст. 193 СК України та відповідно до правового висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі № 461/7387/16-ц, добровільна матеріальна допомога синові, а також його перебування на державному забезпеченні в навчальному закладі не звільняють відповідачку від сплати аліментів на його утримання. За таких обставин суд уважає за необхідне задовольнити цей позов частково. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ У порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, що складаються із витрат по сплаті судового збору розподілу не підлягають у зв`язку із тим, що обидві сторони звільнені від сплати такого збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Стосовно судових витрат відповідачки на професійну правничу допомогу суд зауважує наступне. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, на підтвердження розміру понесених відповідачкою витрат на професійну правовничу допомогу останньою до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року (а.с. 41); тарифи юридичних та консультаційних послуг адвоката Благодира С.М. (а.с. 42); квитанцію № 0000564 від 12 вересня 2024 року про оплату [PERSON] послуг адвоката Благодира С.М. на суму 5\~000 грн (а.с. 59); попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які [PERSON] очікує понести у зв`язку із розглядом цивільної справи № 278/2767/24 (а.с. 60) і акт розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги [PERSON] на суму 5\~000 грн (а.с. 62). Зокрема, із зазначеного акту розрахунку суми гонорару [PERSON] в межах цього провадження надані послуги з: укладення договору, вивчення матеріалів справи, підготовки заяви про перегляд заочного рішення вартістю 4\~000 грн та підготовку і відправлення адвокатського запиту в НАВС на суму 1\~000 грн. Таким чином, загальна вартість наданої правової допомоги становить 5 000 грн. Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено. У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі № 925/1137/19). Із урахуванням викладеного, а також зважаючи на розмір вимог, які задоволені судом за наслідками розгляду цієї справи та відсутність заперечень сторони позивача щодо розміру витрат відповідачаки на професійну правничу допомогу суд уважає за необхідне стягнути із заявника на користь відповідачки 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Зазначений розмір витрат на правничу допомогу суд уважає таким, що відповідає принципу співмірності та розумності зазначених витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial