Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

20.06.2025 р. позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача 19 828,27 грн. на відшкодування завданої шкоди, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.01.2025 р. відповідач була прийнята на роботу до ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» на посаду фахівця з обробки клієнтських звернень до відділу з обробки клієнтських звернень Департаменту з маркетингу як за основним місцем роботи зі строком випробування 1 місяць на умовах дистанційної роботи. 13.01.2025 р. на виконання заявки №SR00499011 для забезпечення покладених на відповідача посадових обов`язків, було проведено переміщення (№МХ000000008 від 15.01.2025р.) ноутбука Lenovo V15 G4 IRU 15.6" FHD, I5-13420H, 16GB, 512 GB M.2., DOS, УКУК34654, серійний номер PF53W48H, первісною вартістю 19828,27 у підзвіт [PERSON] , що підтверджується бухгалтерською довідкою 136 від 25.02.2025 р. 14 січня 2025 року мав бути перший робочий день [PERSON] проте, вона жодного разу не з`явилась на роботі про поважні причини відсутності не повідомляла, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу в період з 14.01.2025 по 04.03.2025 року. 16 січня 2025 року засобами телефонного зв`язку повідомила, що захворіла, у зв`язку з чим не може бути присутня на роботі, проте не подавала заяв, не надавала документу про поважні причини відсутності на роботі, в тому числі довідку/лікарняний, майно позивача не повернула. Відповідач засобами телефонного зв`язку, а також смс-повідомленнями через Telegram повідомляла про намір приїхати особисто для повернення ноутбука Lenovo V15 G4 IRU 15.6" FHD, I5-13420H, 16GB, 512 GB M.2., DOS, УКУК34654, серійний номер PF53W48H, однак з часом повідомила про намір відправити ноутбук Новою поштою, після чого направила позивачу ноутбук який виявився іншим тому він був повернутий відправнику. Вищевикладена інформація надана в Доповідній записці директору департаменту маркетингу ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» Ірині ХОЛОД, з наміром притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за прогули шляхом звільнення та матеріальної відповідальності шляхом стягнення завданої шкоди в розмірі вартості ноутбука. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.46 ). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 47). Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.49). Відзиву на позов до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі наказу від 10.01.2025 року №34-к 13.01.2025 року [PERSON] прийнято на роботу до ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» на посаду фахівця з обробки клієнтських звернень до відділу з обробки клієнтських звернень Департаменту з маркетингу як за основним місцем роботи зі строком випробування 1 місяць на умовах дистанційної роботи. Згідно бухгалтерської довідки № 136 від 25.02.2025 р. на виконання заявки №SR00499011 для забезпечення покладених на відповідача посадових обов`язків, у підзвіт [PERSON] було проведено переміщення (№МХ000000008 від 15.01.2025р.) ноутбука Lenovo V15 G4 IRU 15.6" FHD, I5-13420H, 16GB, 512 GB M.2., DOS, УКУК34654, серійний номер PF53W48H, первісною вартістю 19828,27. Згідно доповідної записки складеної керівником обробки клієнтських звернень, про те що першим робочим днем [PERSON] мав бути 14.01.2025 року, проте, жодного дня на роботі не з?являлась, про поважні причини відсутності неповідомляла. 16 січня 2025 року телефоном повідомила , що захворіла, у зв?язку із чим не може приступити до роботи. Відповідні акти про відсутність на роботі додаються. Проте, станом на даний час [PERSON] не подавала заяв, не надала документу про поважні причини відсутності на роботі, в тому числі довідку/лікарняний, майно підприємства не повернула. ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» надіслав на адресу відповідача лист вих.№9 від 03.03.2025 року в якому просив з`явитись [PERSON] через відсутність на роботі в період з 14.01.2025 року по 03.03.2025 року робоче місце в офіс ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» за адресою: м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, оф. 707 для надання письмових пояснень по факту відсутності на роботі в період з 14.01.2025 року по 03.03.2025 року та з?ясування трудових відносин протягом трьох календарних днів з дати отримання цього листа. ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» надіслав на адресу відповідача лист вих.№64 від 14.05.2025 року, де зазначив, що [PERSON] жодного дня на роботу не з?явилась. У зв?язку з притягненням працівника до дисциплінарної відповідальності за прогули шляхом звільнення, відповідачу запропоновано у семиденний термін повернути привласнений ноутбук в належному стані, марки Lenovo V15 G4 IRU 15.6 інвентарний номер УКУК 34654, серійний номер PFS3W48H, первісною вартістю 19828,27 грн. або відшкодувати вартість привласненого майна на сумі, що дорівнює ноутбуку. У разі неповернення привласненого майна, ПрАТ «Мультіплекс-Холдинг» змушений буде вирішувати дану ситуацію в судовому порядку. Згідно табелю обліку використання робочого часу [PERSON] з 14.01.2025 по 04.03.2025 року ні разу не з?явилася на роботу. 15.03.2025 року складено акт про відсутність працівника на робочому місці, згідно якого [PERSON] була відсутня на робочому місці з 14 січня 2025 року по 15 березня 2025 року. Про свою відсутність на змінах [PERSON] зазделегідь не повідомляла. Після дзвінку [PERSON] на її контактний номер 380 67 436 61 01 з?ясувалось, що [PERSON] захворіла та не зможе приступити до виконання обов?язків. Довідку від лікаря [PERSON] не надавала. На подальші двінки повідомляє різноманітні причини неможливості вийти на зміни. Наказом №313-к від 14.05.2025 року [PERSON] звільнено з посади фахівця з обробки клієнтських звернень у зв?язку з порушенням трудової дисципліни (прогул) за ст .147 К3пП. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з положеннями ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно з приписами ч. 1 ст. 1126 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до п.п. 3,8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно з ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно ст. 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов?язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 р. визначає, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника а уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, райони у місті, міського чи міськрайонного суду. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є його вина. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій або бездіяльності працівника. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З урахуванням викладеного, оскільки відповідач, будучи матеріально відповідальною особою у відповідності до ст. 134 КЗпП, не з?являлася систематично на роботу та при виконанні трудових обов?язків, будучи особою, яка отримала у підзвіт ноутбук Lenovo V15 G4 IRU 15.6" FHD, I5-13420H, 16GB, 512 GB M.2., DOS, УКУК34654, серійний номер PF53W48H, первісною вартістю 19 828,27 грн привласнила майно, яке належить позивачу у зв`язку з чим спричинила позивачу матеріальних збитків у розмірі 19 828,27 грн, внаслідок чого позовні вимоги є законними та підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Що стосується вимог про стягнення з відповідача витрат на профксійну правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. Проте на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу до позовної заяви, стороною позивача долучено лише ордер про надання правової допомоги. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що через відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, немає підстав для їх стягнення з відповідача. У задоволенні цієї вимоги слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial