Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначала, що 12.02.2016 між нею та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем було складено розписку. Відповідно до вказаного договору вона передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 437 233 грн. 59 коп., що станом на дату укладання договору еквівалентно 16 310 доларів США, а останній зобов`язався повернути вказані кошти до 12.08.2016 включно. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав в повному обсязі, за період з 12.03.2016 по 12.08.2016 повернув кошти у розмірі 595, 02 доларів США, у зв`язку з чим станом на дату подання позову у нього утворилась заборгованість за договором позики у розмірі 15 714, 98 доларів США, що станом на 07.09.2023 становить 597 640 грн. 69 коп. (за курсом курс 1 долар США дорівнює 38 грн. 03 коп.) За період з 12.03.2016 по 13.09.2021 [PERSON] сплачував пеню, розмір пені за договором станом на дату подання позову за період з 09.09.2022 по 08.09.2023 становить 21 813 885 грн. 20 коп. (за курсом курс 1 долар США дорівнює 38 грн. 03 коп.). Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 597 640 грн. 69 коп. Крім того, посилаючись на те, що п. 3 договору позики передбачено сплату пені у розмірі 10% від суми простроченого платежу на кожен день прострочки сплати боргу за неповернення чи несвоєчасне повернення боржником суми позики, просила стягнути [PERSON] на свою користь пеню за період з 09.09.2022 по 08.09.2023 у розмірі 21 813 885 грн. 20 коп. Від [PERSON] до суду подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу та пені з підстав подання позивачем позову із пропуском строку позовної давності. Вказана заява обґрунтована тим, що відповідно п. 2.2. договору позики від 12.02.2016, укладеним між [PERSON] та [PERSON] остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений не пізніше 12.08.2016. Кінцевим терміном повернення коштів є дата останнього платежу, п. 2.7. вказаного договору передбачено, що дата останнього платежу - 12.08.2016, що у свою чергу означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Останній платіж по вказаному договору позики він здійснив 11.06.2018 у сумі 8 500 доларів США, про що отримав розписку від позивача. Інших платежів з того часу по теперішній час він не робив. Крім в того в матеріалах справи відсутні документи додані до позову про такі платежі до 13.09.2021 та на його адресу вони не надходили. У позові вказано, що ним нібито сплачено останній платіж по пені 13.09.2021, отже останні термін стягнення пені - 13.09.2022, тому позовна давність сплила 13.09.2021, а позов про стягнення пені подано 08.09.2023. Таким чином, строк позовної давності сплинув 11.06.2021 - за основною сумою боргу, по стягненню пені строк позовної давності сплив - 11.06.2019, проте позивач звернувся до суду 15.08.2023, а отже з порушенням строку позовної давності, у зв`язку з чим [PERSON] просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог з цих підстав. У запереченнях проти застосування строку позовної давності представник [PERSON] [PERSON] вказала наступне. У заяві про застосування строків позовної давності відповідач стверджує, що останній платіж по вказаному договору позики він здійснив 11.06.2018, тобто останній підтвердив факт отримання позики та часткове її погашення. Якщо останній платіж здійснений відповідачем з метою погашення позики був здійснений 11.06.2018, позовна заява подана з дотриманням строків позовної давності з огляду на наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARSCOV-2» з 12 березня 2020 до 22 травня 2020 на території України встановлено карантин. Постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 карантин неодноразово подовжувався на всій території України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 з 01 липня 2023 скасований карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV- Також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби» від 30.03.2020 року № 540-ІХ внесено зміни до законодавчих актів, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби COVID-19, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії цього карантину». Таким чином, в результаті запровадженого карантину та перехідних положень ЦК України, строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину. Крім того, 24.02.2022 згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжений та триває досі. Законом України від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесені зміни до Цивільного кодексу України щодо строків позовної давності зокрема, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, який зокрема передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності установлені ст. ст. 257-259 ЦК України. Отже, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 ЦК України продовжуються на строк його дії. Ураховуючи те, що на всій території України з 11.03.2020 по 30.06.2023 був запроваджений карантин, а з 24.02.2024 року діє воєнний стан, отже строки визначені ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину та воєнного стану. Оскільки позовна заява по даній справі подана в серпні 2023 року, отже строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики, який переривався в червні 2018 року триває досі, а позовна заява подана з дотриманням строків позовної давності. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, її представник подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та позивачки, в якій просила позов задовольнити. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутністю позивачки та її представника. У судове засідання [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення від нього не надходило. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Ураховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час, та місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 12.02.2016 між [PERSON] (далі - позикодавець) та [PERSON] (далі - позичальник) було укладено договір позики (далі - договір). Відповідно до п. 1 Договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 437 233 грн. 59 коп., що еквівалентно 16 310 доларів США за середнім курсом продажу долару США комерційними банками на дату укладання цього договору. Відповідно до п. п. 2.2 п. 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 12.08.2016 у гривнях, яка має бути еквівалентна 16 310 доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.3 договору. Відповідно до п. п. 2.3 п. 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою. Позика повертається у строку та в порядку, передбаченому п. 2.7 цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики. Відповідно до п. 2.6 договору позичальник має право повертати, а позикодавець зобов`язаний прийняти повернуту йому частину загальної суми боргу також раніше періоду погашення боргу, зазначеного в Договорі. Про кожен факт повернення боргу в готівковій формі та про його суму позикодавець може надавати позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошей. Відповідно до п. 2.7. договору позика повертається частинами в наступному порядку: а) в строк до 12.03.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 100 (сто) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору; б) в строк до 12.04.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 100 (сто) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору: в) в строк до 12.05.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 100 (сто) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору; г) в строк до 12.06.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 100 (сто) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору; д) в строк до 12.07.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 100 (сто) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору; е) в строк до 12.08.2016 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 15 810 (п`ятнадцять тисяч вісімсот десять) доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.3 цього Договору. Відповідно до п. 3 договору при не поверненні чи не своєчасному повернені суми позики, тобто у строки, визначені пунктом 2.1 цього Договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 (десять) процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу. Відповідно до п. 4 договору при неповерненні суми позики своєчасно, тобто у строки, визначені пунктом 2.7 цього Договору, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення з строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України. Відповідно до п. 4.1. договору своїм підписом під ним договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей в сумі 437 233 (чотириста тридцять сім тисяч двісті тридцять три) грн. 59 коп., що еквівалентно 16 310 (шістнадцять тисяч триста десять) доларів США 00 центів за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання цього договору, від позикодавця. Відповідно до п. 5. Договору за неповернення суми позики своєчасно, позичальник відповідає всім своїм майном. Відповідно до п. 6 договору позикодавець має право у разі порушення позичальником строків виплати будь-якого з платежів, передбачених пунктом 2.7 більш ніж за 5 календарних днів, достроково вимагати суму повернення всієї суми позики, що залишилися. На підтвердження укладення вказаного договору позики [PERSON] також було складено розписку від 12.02.2016, відповідно до якої [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 16 310 доларів США від [PERSON] . Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно із частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Обґрунтовуючи позов, позивач вказав, що свої зобов`язання за договором позики відповідач виконує неналежним чином, за період з 12.03.2016 по 12.09.2016 повернув суму у розмірі 595, 02 доларів, отже неповернутою є сума у розмірі 15 714, 98 доларів США. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано. Відповідно до п. п. 2.2 п. 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 12.08.2016 у гривнях, яка має бути еквівалентна 16 310 доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.3 договору. Відповідно до п. п. 2.3 п. 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою. Позика повертається у строку та в порядку, передбаченому п. 2.7 цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики у розмірі 597 640 грн. 69 коп., що еквівалентно сумі у розмірі 15 714, 98 доларів США (за середнім курсом продажу долара США комерційними банками станом на 07.09.2023 1 долар США = 38 грн. 03 коп.). Ураховуючи те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав належним чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 12.02.2016 у розмірі 597 640 грн. 69 коп. Крім того, посилаючись п. 3 договору позики, позивач просила стягнути з [PERSON] на свою користь пеню за період з 09.09.2022 по 08.09.2023 у розмірі 21 813 885 грн. 20 коп. Відповідно до п. 3 договору при не поверненні чи не своєчасному повернені суми позики, тобто у строки, визначені пунктом 2.1 цього Договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 (десять) процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 21 813 885 грн. 20 коп., що більше ніж перевищує суму заборгованості за договором позики, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки з 21 813 885 грн. 20 коп. до 597 640 грн. 69 коп., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Ураховуючи те, що п. 3 договору, укладеного 12.02.2016 між [PERSON] та [PERSON] передбачено, що при не поверненні чи не своєчасному повернені суми позики, тобто у строки, визначені пунктом 2.1 цього Договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 (десять) процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу, [PERSON] суму позики не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму пені у розмірі 597 640 грн. 69 коп., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. З приводу заявленого [PERSON] клопотання про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. За змістом статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Положеннями ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Обґрунтовуючи заяву про застосування позовної давності, відповідач посилався на те, що останній платіж по вказаному договору позики він здійснив 11.06.2018, отже строк позовної давності сплинув 11.06.2021 - за основною сумою боргу, по стягненню пені строк позовної давності сплив - 11.06.2019. Отже, з урахуванням статті 257 ЦК України, позивач вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики у строк не пізніше 11.06.2021. Однак, оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 06 грудня 2023 року справі № 212/10834/21. У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Із даним позовом [PERSON] звернулася до суду 23.09.2023, однак враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності було продовжено на строк дії карантину, внесені до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02.04.2020, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02.04.2017 не завершився. За наведених обставин та з урахування того, що останній платіж відповідачем був здійснений 11.06.2018, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є правомірними, оскільки подані в межах строку позовної давності. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 11 952 грн. 81 коп., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial