Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (м. Київ, вул.. Володимирська, 15) про скасування арешту. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вищевказана квартира належить позивачу відповідно до Договору дарування квартири укладеного 27 вересня 2010 року між позивачем та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюгою О.А. Реєстрація даного об`єкту здійснена відповідно до законодавства на час виникнення прав. Під час візиту до нотаріусу у 2024 році з наміром продажу вищевказаного нерухомого майна, виявилося, що квартира перебуває під арештом. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова б/н 24.05.2004 року, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий СВ В.Н.Ковтун, кримінальна справа №08-15705, запис про арешт перереєстровано в зв`язку з помилкою в адресі. Замість адреси « [ADDRESS] » арешт було зареєстровано на адресу « [ADDRESS] ». Раніше зареєстрований запис №20406 від 01.06.2024 року; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 10591130; Зареєстровано: 09.12.2010 року 12:23:13 № 10591130 реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул.. Левка Лук`яненка, буд.2-Д, Заявник: Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві Позивач звертався до Оболонського УПГУ НП у м. Києві. Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 27.09.2024 року кримінальна справа № 08-15705, яка порушена 26.03.1999 року за ч. 2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року) закрита згідно ст..6 п.2 КПК України ( в редакції 1960 року) 26.06.2006 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. Для вирішення питання зняття арешту запропоновано звернутися до суду. Як вбачається з листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві арешт на майно накладений в межах кримінальної справи, що порушена в 1999 році, отже дані правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року. Порядок накладення арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статті 126 КПК України від 1960 року. Відповідно до ч.6 ст.126 КПК України від 1960 року накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Однак всупереч нормі закону, слідчий при закритті кримінального провадження не вирішив питання щодо зняття арешту з квартири. Також звертає увагу суду, що позивач не був стороною кримінального провадження. Таким чино арешт накладений на майно позивача, який не був стороною кримінального провадження. Крім того кримінальна справа №08-15705 закрита ще у 2006 році за відсутністю у діяннях складу злочину. Існування арешту порушує право позивача як власника,зокрема, позивач позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а також зареєструвати за даною адресою членів своєї родини. Позивач має намір подарувати квартиру, однак існування арешту позбавляє цього права. Для зняття арешту позивач змушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки наявні обґрунтовані обмеження права позивача як власника квартири. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування арешту. Призначено підготовче засідання по названій справі. 24 лютого 2025 року Головне управління Національної поліції у м. Києві в особі юрисконсульта відділу правового забезпечення ГУНП у м. Києві А.Пустовіт на адресу суду подано відзив, відповідно до якого заперечують щодо задоволення позову в повному обсязі виходячи з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що підставою для накладення арешту на майно Одинадцятою київською нотаріальною конторою є постанова б/н слідчого СВ Ковтуна В.Н., від 24.05.2004 року, Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер обтяження: 10591130. Отже, обтяжувачем та належним відповідачем у справі є Оболонське РУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яка відповідно до інформації з єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має статус юридичної особи та на сьогоднішній день не ліквідоване (Код ЄДРПОУ 08672963). 13 березня 2025 року на адресу суду представником позивач, адвокатом Олефіренко М.Й. подано клопотання про залучення для участі у справі як співвідповідача Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві. Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 19.03.2025 року, суд ухвалив залучити в якості співвідповідача Оболонське районне управління головного управління МВС України в місті Києві за місцезнаходженням: 04212,місто Київ, вул. Героїв полку «АЗОВ», будинок 2-А. 25 квітня 2025 року Оболонським РУ Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі представник ГУМВС України в місті Києві А.Пустовіта на адресу суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечують проти позовних вимог у повному обсязі. Так як арешт накладено у межах кримінальної справи, розпочатої за правилами КПК України 1960 року, то на ці правовідносини розповсюджуються правила встановлені КПК України 1960 року. Враховуючи аналіз вищезазначених норм спеціального права, якими врегульовані виниклі правовідносини доказом закінчення кримінально - процесуальних правовідносин у кримінальній справі №08-15705 та можливість виникнення у позивача права на звернення до суду цивільної юрисдикції з позовом про зняття/скасування арешту з майна є постанова про закриття кримінальної справи № 08-15705. З такими питаннями позивач до органу досудового розслідування не звертався, належних та допустимих доказів до позовної заяви не долучено. Позивачкою проігноровані вимоги кримінально-процесуального законодавства, що одночасно з постановою про закриття кримінальної справи №08-15705 слідчим буде вирішено питання про зняття арешту з майна. Слідчий несе повну відповідальність за законність та обґрунтованість своїх дій і рішень. Докази оскарження бездіяльності слідчого, що виразилось у неприйнятті певних та необхідних рішень у матеріалах справи відсутні. Враховуючи вище, ця позовна заява подана передчасно, без дотримання позивачем установленого законодавством порядку, що свідчить про обрання неправильного/не ефективного способу свого порушеного права за наявності альтернативного. 07 травня 2025 року позивачем [PERSON] на адресу суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого вважає наданий відзив необґрунтованим, а доводи в ньому зазначені надуманими. Просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Також, подано клопотання про витребування доказів. Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 03.06.2025 року, суд ухвалив забезпечити докази в цивільній справі, шляхом витребування у Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію постанови б/н 24.05.2004 року, що винесена Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчим СВ. В.Н.Ковтун у кримінальній справі № 08-15705 на підставі якої був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] . 02 липня 2025 року на виконання ухвали суду від 03 червня 2025 року вих. № 2328/01-16 від 24.06.2025 року Одинадцята київська державна нотаріальна контора направила належним чином завірену копію постанови б/н 24.05.2004 року, про накладення арешту Оболонським РУ ГУ МВС України на квартиру [ADDRESS] . Протягом підготовчого розгляду представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував, виходячи з підстав відзиву. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування квартири укладеного 27 вересня 2010 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , договірний посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Малюгою О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3-157. Витягом №9046126 від 27.09.2010 з Державного реєстру правочинів підтверджено реєстрацію договору дарування за №4132769. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова бн 24.05.2004 року, Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий СВ В.Н.Ковтун, кримінальна справа №08-15705, запис про арешт перереєстровано в зв`язку з помилкою в адресі. Замість адреси « [ADDRESS] » арешт було зареєстровано на адресу « [ADDRESS] ». Раніше зареєстрований запис №20406 від 01.06.2024 року; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 10591130; Зареєстровано: 09.12.2010 року 12:23:13 № 10591130 реєстратором: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул.. Левка Лук`яненка, буд.2-Д, Заявник: Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві. Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 27.09.2024 року кримінальна справа № 08-15705, яка порушена 26.03.1999 року за ч. 2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року) закрита згідно ст..6 п.2 КПК України ( в редакції 1960 року) 26.06.2006 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. Відповідно до копії постанови бн від 24.05.2004 року про накладення арешту на майно вбачається, що слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України капітаном поліції Ковтун В.Н. розглянуто матеріали кримінальної справи № 08-15705, по факту шахрайства відносно [PERSON] за ст..190, ч.3 КК України та постановлено накласти арешту на квартиру [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 2, 3 своєї постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що у даному випадку існування арешту на майно порушує право позивача, потрібно скасувати арешт, накладений на майно постановою бн слідчого СВ Ковтуна В.Н., від 24.05,2004, Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, кримінальна справа № 08-15705, реєстраційний номер обтяження: 10591130. Одночасно, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог до Головного управління Національної поліції у м. Києві, оскільки Оболонське РУ ГУ МВС України (слідчим якого винесено оскаржувану постанову) наразі не є припиненим.

Outcome: approved