Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Завод 410 ЦА», в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з 01 липня 2023 року по 20 травня 2024 року в розмірі 445 456,98 грн, з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; компенсацію втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 42 314,59 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року у сумі 385 253,12 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 травня 2023 року його було прийнято на роботу до електромеханічного відділу ДП "Завод 410 ЦА" на посаду начальника відділу. 16 травня 2024 року його звільнено з посади головного інженера ДП "Завод 410 ЦА" за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідачем нарахована йому заробітну плату за період з 01 липня 2023 року до 20 травня 2024 року в сумі 564 542,84 грн, з яких виплачено 9 000 грн, утримано - 110 085,86 грн. Сума заборгованості по заробітній платі становить 445 456,98 грн. 18 липня 2024 року на адресу відповідача ним направлено вимогу, згідно з якою ДП "Завод 410 ЦА" запропоновано протягом 7 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги перерахувати на його розрахунковий рахунок нараховану, але невиплачену заробітну плату. Водночас, відповіді на зазначену вимогу від відповідача не надійшло, заборгованість по заробітній платі йому не виплачена. 27 вересня 2024 року Солом`янським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з ДП "Завод 410ЦА" на його користь заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2023 року по 20 травня 2024 року у сумі 445 456,98 грн. Однак ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року за заявою боржника зазначений судовий наказ скасовано, роз`яснено заявнику право звернутися до суду з позовом. Враховуючи вищевикладене, що у порушення статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив з ним повний розрахунок у день звільнення, чим порушив його право, гарантоване статтею 43 Конституції України, з останнього підлягає стягненню в примусовому порядку заборгованість по заробітній платі в сумі 445 456,98 грн. Крім того, у зв`язку з тим, що належні йому виплати при звільненні не були виплачені у день звільнення, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року у сумі 385 253,12 грн. Також у зв`язку з тим, що належні йому виплати не були виплачені своєчасно, просить на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стягнути з відповідача компенсацію за період з липня 2023 року по грудень 2024 року в сумі 42 314,59 грн. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2025 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення виклику сторін та надано відповідачу 15-денний термін з моменту отримання ухвали про відкриття провадження для подання до суду відзиву. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з довідками про доставку документів до електронного кабінету, що містяться в матеріалах справи, сторони отримали копії ухвал про відкриття провадження та відповідач отримав копію позовної заяви з додатками. 09 квітня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову, посилаючи на те, що згідно з довідкою про доходи від 08 квітня 2025 року № 40, виданою бухгалтерією ДП "Завод 410 ЦА" заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 443 456,98 грн, тому заявлена ним сума до стягнення не відповідає дійсності, та у разі задоволення призведе до порушення законних прав відповідача. Також, відповідач послався на обставини непереборної сили які, на його переконання, виключають вину роботодавця у затримці розрахунку з позивачем. Через військові дії РФ, введення воєнного стану в Україні, закриття аеропортів, неодноразове бомбардування Державного підприємства БПЛА, що призвело до пошкодження будівель та споруд підприємства, блокування та арешт рахунків відповідача на підставі зведеного виконавчого провадження щодо стягнення на користь інших осіб боргу в сумі 166 187 947,35 грн, неодноразове оголошення простою на підприємстві через неможливість виконання завдань та існування загрози нанесення ракетно-бомбових ударів, враховуючи вид діяльності підприємства, у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність. Просив врахувати, що військова агресія РФ проти України та воєнний стан в державі є форс-мажорними обставинами (обставиною непереборної сили). Крім того, зазначає, що заявлені позивачем до стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації є необґрунтованими. Стягнення 385 253,12 грн середнього заробітку не відповідає принципу компенсаційного характеру відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Присудження компенсації та середнього заробітку у визначних позивачем розмірах може призвести до надмірного збагачення позивача за рахунок відповідача, що суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, а також до надмірного фінансового тягаря для відповідача, враховуючи, вищенаведені об`єктивні обставини, через які відбулась затримка розрахунку при звільнені позивача, та негативно вплинути на здатність підприємства виконувати зобов`язання перед іншими працівниками та контрагентами. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. 15 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій представник останнього наполягав на задоволені позову, посилаючись на те, що з наданої відповідачем довідки вбачається, що вона містить суттєві розбіжності з довідками, що були видані йому при звільненні, у періоді, за який виникла заборгованість, нарахованих та виплачених сумах. Так, у довідці, наданій відповідачем, зазначено, що заборгованість виникла з 01 червня 2023 року, фактично виплачена позивачу заробітна плата у червні 2023 року становить 24 780,59 грн, у липні 2023 року - 7 000 грн, у вересні 2023 року - 11 000 грн, що в сумі становить 42 780,59 грн. Разом з тим, з виписки по картковому рахунку позивача за період з 01 липня 2023 року по 01 липня 2024 року вбачається, що відповідачем на його рахунок було перераховано 28 липня 2023 року - 24 780,59 грн, 09 листопада 2023 року - 7 000 грн, 07 травня 2024 року - 2 000 грн, всього - 33 780,59 грн. Таким чином, надана ДП "Завод 410 ЦА" довідка не є належним доказом, оскільки містить недостовірні відомості про фактичні виплати позивачу заробітної плати, будь-яких платіжних документів на підтвердження перерахування таких коштів відповідачем не надано. Крім того, у поданому відзиві відповідач визнає порушення трудового законодавства щодо невиплати заробітної плати, однак вказує на те, що допустив затримку розрахунку при звільнені внаслідок введення воєнного стану та завдання фактичної шкоди підприємству внаслідок бойових дій. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності підприємства або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Разом з тим, з наданих копій звітів про фінансові результати підприємства за 2022-2024 роки не вбачається, що доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок з позивачем у день його звільнення. Зокрема, у звіті про сукупний дохід за 9 місяців 2023 року чистий дохід від реалізації продукції становив 35 297 000 грн, витрати на оплату праці - 43 291 000 грн, у звіті за 1 півріччя 2024 року чистий дохід становив - 4 072 000 грн, витрати на оплату праці - 15 201 000 грн. Наведене свідчить про те, що після введення воєнного стану відповідачем здійснювалася господарська діяльність та оплата праці працівникам. Окрім того, надані відповідачем накази про оголошення простою не є належними доказами та не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки видані поза межами строку працевлаштування відповідача (з 24 травня 2023 року по 16 травня 2024 року) та не розповсюджували свою дію на нього. Інші докази надані відповідачем не дають підстав для висновку про неможливість підприємства виконати зобов`язання щодо виплати заборгованості по заробітній платі перед позивачем внаслідок обставин непереборної сили, належних доказів неможливості проводити повноцінну господарську діяльність та настання обставин непереборної сили на день звільнення позивача підприємством не надано. Враховуючи вищевикладене, відповідач не виконав своєчасно свого обов`язку щодо розрахунку з позивачем при звільнені, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. 08 вересня 2025 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі в справі в якості третьої особи Головного управління розвідки Міністерства оборони України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки сторони в судове засідання не викликались. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Суд установив, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з відповідачем та на підставі наказу від 16 травня 2024 року № 217/о "Про звільнення [PERSON] " [PERSON] , головного інженера, звільнено 20 травня 2024 року за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП Укаїни. Також в даному наказі зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 25 травня 2023 року по день звільнення. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначив про те, що відповідачем йому нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 445 456,98 грн, що підтверджується довідкою про доходи та довідкою щодо заборгованості по заробітній платі, виданими 19 липня 2024 року ДП «Завод 410 ЦА». Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідки щодо заборгованості по заробітній платі [PERSON] за період з 01 липня 2023 року по 20 травня 2024 року, виданої відповідачем вбачається, що на день звільнення позивачу нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 445 456,98 грн, з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Отже, заборгованість по заробітній платі становить 445 456,98 грн. Твердження відповідача про те, що заборгованість перед позивачем становить 443 456,98 грн, а не 445 456,98 грн, на підтвердження чого надана довідка про доходи від 08 квітня 2025 року оцінюються судом критично, з огляду на таке. Зі змісту зазначеної довідки вбачається, що період заборгованості починається з червня 2023 по травень 2024 року, в той час як у довідці, отриманій позивачем 19 липня 2024 року період, за яким обраховується заборгованість починається у липні 2023 року та предметом цього позову є стягнення заборгованості за період з липня 2023 року по травень 2024 року. Крім того, з поданої відповідачем довідки вбачається, що за червень 2023 року позивачу було виплачено - 24 780,59 грн, липень 2023 року - 7 000 грн та вересень 2023 року - 11 000 грн, всього - 42 780,59 грн, а з довідки поданої позивачем встановлено, що йому виплачено за вересень 2023 року - 9 000 грн. При цьому, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку, вбачається, що йому було зараховано заробітну плату в сумі 24 780,59 грн - 28 липня 2023 року, 7 000 грн - 09 листопада 2023 року та 2 000 грн - 07 травня 2024 року. Таким чином, відповідачем не надано доказів, що підтверджують перерахування грошових коштів на рахунок позивача в сумі 42 780,59 грн, в той час як позивачем підтверджено, що на його поточний рахунок було зараховано 33 780,59 грн, з яких тільки 9 000 грн стосуються спірного періоду. Враховуючи вищевикладене, що відповідач не заперечував наявності заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 445 456,98 грн, з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, такий розмір заборгованості підтверджений належними доказами та не спростований відповідачем. Що стосується стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрат позивача за несвоєчасну виплату, суд зазначає таке. Відповідач заперечуючи проти задоволення позову в цій частині посилався на те, що в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було його вини, оскільки мали місце обставини які не залежали від його волі та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем, а саме, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ в Україну відповідач не міг здійснювати повноцінну господарську діяльність, що мало наслідком відсутність коштів. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Таким чином посилання відповідача на військову агресію як на підставу невиплати заробітної плати є неприйнятними та відхиляються судом. Накази відповідача про оголошення простою підприємства та про призупинення дії трудових договорів з працівниками також не доводять обставин, викладених у відзиві, оскільки позивачу з липня 2023 року по день звільнення нараховувалася заробітна плата, що свідчить про те, що ДП «Завод 410 ЦА» здійснював господарську діяльність, а позивач виконував покладені на нього трудові обов`язки. При цьому, зі звітів про фінансові результати за 2022 рік, за 9 місяців 2023 року та І півріччя 2024 року не вбачається, що доходи підприємства були відсутні або їх кількість не давала можливості здійснити розрахунок із позивачем у день його звільнення, в ньому відображені показники витрат на оплату праці, що підтверджує те, що після введення на території України воєнного стану відповідачем здійснювалася оплата праці працівників. Крім того, на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку відповідач надав суду список мобілізованих працівників заводу, копії акта про пожежу та копії матеріалів кримінального провадження, що підтверджують факт обстрілу одного із приміщень заводу. Водночас, вказані докази в сукупності не дають підстав для беззаперечного висновку про неможливість заводу виконати свої зобов`язання щодо розрахунку з позивачем внаслідок обставин непереборної сили, та неможливість підприємства проводити повноцінну господарську діяльність. Відтак, відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП «Завод 410 ЦА» на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок) відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Перевіривши розрахунок компенсації наданий позивачем суд дійшов висновку, що він відповідає Закону. Таким чином, загальний розмір компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», який належить до виплати позивачу становить 42 314, 59 грн. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 385 253,12 грн, суд виходить з такого. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частин першої, другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідачем не були виплачені у день звільнення всі належні позивачу суми при звільненні, тому він має право на компенсацію майнових втрат в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України та у сумі 385 253,12 грн, визначеній ним відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Водночас, у поданому до суду відзиві відповідач просив застосувати принцип розумної співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні слугуватиме безпідставному збагаченню позивача та не відповідатиме компенсаційному характеру такої відповідальності. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки судом вже присуджено стягнення на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 42 314,59 грн, що також є способом компенсації [PERSON] майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку, враховуючи обставини, які унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати роботодавцем, з урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за доцільне зменшити належний до виплати [PERSON] середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні до 342 938, 53 грн, що є співмірним розміру заявлених позивачем вимог. Указана сума є розумною, справедливою та пропорційною наслідкам правопорушення. При цьому, суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволений частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 877,71 грн, а також 2 743,51 грн на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial