Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

В березні 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю,обґрунтовуючи наступним. 18 серпня 2016 року, [PERSON] (далі - Позивач), та [PERSON] (далі - Відповідач) уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 975 від 18 серпня 2016 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/6835/22 від 11.01.2023, шлюб розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає разом із матір`ю з травня 2022 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідач постійно ставить ультиматуми з приводу місця проживання доньки [PERSON] , а також хоче без дозволу матері забирати дитину, оскільки їх батько має однакові права на дитину. Однак, відповідач має неадекватну поведінку, у нього є психічні розлади, він зловживає алкогольними напоями та часто перебуває в нетверезому стані при дитині. Дитина боїться батька, а позивач переживає за дитину коли вона знаходиться у присутності батька. Він має на неї негативний вплив, оскільки його поведінка неадекватна, він виражається нецензурною лайкою при дитині та погрожує позивачеві фізичною розправою у присутності дитини. У зв`язку із вищезазначеним [PERSON] вирішила звернутись до суду з метою захисту інтересів дитини, а саме забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним та визначити її місце проживання разом з матір`ю. Після розірвання шлюбу між сторонами вихованням та утриманням доньки займається виключно позивач. В свою чергу, [PERSON] , неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та до кримінальної відповідальності, що підтверджує доводи позивачки, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, небезпечний для суспільства, зокрема, для своєї доньки [PERSON] . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-10 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 року ( а. с. 42-43) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1193737 від 13.03.2025, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді щодо визначення підсудності, [PERSON] , за вказаними параметрами особу не знайдено ( а. с. 47 ). 13.03.2025 здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області ( а. с. 48 ). 04.04.2025 за вх. № 18042 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 49 ). Згідно отриманої інформації, [PERSON] , [INFO] з 11.05.2013 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 07 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 30 квітня 2025 року ( а. с. 50-51 ). За клопотанням представника позивача, підготовче засідання неодноразово відкладалося ( а. с. 56-58, 61, 68-69, 71 ). Протокольною ухвалою від 30.06.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 24.07.2025 ( а. с. 85-93 ). Протокольною ухвалою від 24.07.2025 вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку ( а. с. 101-118 ). В судовому засіданні 24.07.2025 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, поросили позов задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] , яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні 24.07.2025 підтримала висновок органу опіки та піклування. Зазначила, що перешкод для того, щоб дитина проживала з матір`ю вони не вбачають, оскільки дитина проживає з матір`ю, заперечень з боку батька не має, то відсутній спір з цього приводу. Крім того, в судовому засіданні 24.07.2025 допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 98-100, 101-118 ). Так, свідок [PERSON] в судовому засідання зазначив, що він є рідним дядьком позивача та пояснив, що [PERSON] постійно був п`яним, випивав дуже часто, були конфлікти, позивач була вимушена переїхати до батьків. Неодноразово [PERSON] вибивав двері в нетверезому стані, при цьому, дитина ховалася від нього. З цього приводу, неодноразово викликалася поліція. Вказав, що він особисто бачив, як після дзвінки батька дитині, остання плакала. Свідок [PERSON] , яка є хрещеною в судовому засіданні пояснила, що батько не проявляє до дитини жодного інтересу, протягом останнього року точно. Вважає, що дитина має проживати з матір`ю. Зазначала про те, що батько неодноразово маніпулюючи казав, що дитина має проживати з ним, адже прописані разом. Особисто чула, як відповідач використовував лайку у розмові з дитиною. Дитина хоче пооживати з матір`ю, їй з нею комфортно, проживає у здорових відносинах. Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що вона є мамою позивача [PERSON] , яка після розлучення з відповідачем проживає з донькою з нею. Наголошувала на тому, що спочатку стосунків відповідач повидив себе нормально, але потім він змінився, спостерігаючи за його поведінкою, вважає, що людина почала приймати окрім алкоголю якісь речовини, думки висловлював неадекватно, вимоги виставляв неадекватні. Неодноразово чула, що відповідач казав про те, що хоче щоб дитина проживала з ним, адже вона у нього прописана. Було, коли в неадекватному стані відповідач біля магазину погрожував їй та кричав віддати дитину. Після наданих пояснень з боку учасників справи та наданих свідчень з боку свідків, було оголошено перерву до 11.09.2025. В судовому засіданні 11.09.2025 позивач [PERSON] підтримала вимоги, додаткових пояснень не надходило. Судові витрати просила залишити за нею. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні хоча і підтримала висновок органу опіки та піклування, але поклалася в цьому питанні на розсуд суду. Крім того, в судовому засіданні в присутності психолога Романової Н.А. та представника служби у справах дітей, вислухано думку дитини [PERSON] , [INFO] стосовно визначення її місця проживання, яка зазначила, що вона хоче проживати з мамою, з батьком не заперечує бачитися, але коли він в тверезому стані, оскільки коли він перебуває в нетверезому стані, а в тому стані він буває дуже часто, вона його боїться. Вказувала на те, що вона неодноразово чула від батько, що він хоче забрати її, щоб вона проживала з ним. В судове засідання 11.09.2025 відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але на адресу суду повернувся поштовий конверт, причина повернення вказана працівниками пошти, адресат відсутній за вказаною адресою ( а. с. 122 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. До того ж, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-185св23. В зазначеній постанові Верховний Суд вказував, що посилання касаційної скарги на те, що [PERSON] належним чином не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати належні йому процесуальні права, є безпідставними, так як наявна на а. с. 143 т. 3 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Отже, наведені доводи касаційної скарги [PERSON] є безпідставними. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Оскільки, як зазначено вище, на адресу суду повернувся поштовий конверт, в якому причина повернення вказана працівниками пошти, як адресат відсутній за вказаною адресою, суд з урахуванням вимог статті 131 ЦПК України та враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. До того ж, в матеріалах справи міститься телефонограма від 08.09.2025, яку прийняв особисто [PERSON] від секретаря судового засідання Махненко Богдана, який був повідомлений про розгляд справи 11.09.2025 о 16 год. 30 хв. в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за позовом [PERSON] до нього про визначення місця проживання дитини ( а. с. 123 ). В свою чергу, відповідач знов не з`явився, будь-яких заяв, клопотань, пояснень, а також відзиву на адресу суду не направив. У зв`язку з чим, судом вирішено продовжувати розгляд справи в заочному порядку, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням наданих пояснень з боку учасників судового розгляду, свідчень свідків, думки малолітньої дитини, післядослідження матеріалів справи, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 22 вересня 2025 року о 17 год. 00 хв. ). Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 975 від 18 серпня 2016 року, який заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/6835/22 від 11.01.2023, розірвано ( а. с. 18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження останньої, серія [NUMBER] , актовий запис № 654, виданий Білоцерківським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16.05.2017 ( а. с. 19 ). Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 25.01.2025, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 30.08.2018 ( а. с. 20 ). Позивач по справі [PERSON] , згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 25.01.2025, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 16 ). Встановлено, що наразі малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем по справі ( матір`ю ) за адресою її реєстрації: [ADDRESS] , про що зазначала позивач в судовому засіданні. Зазначене підтверджено і Актом № 8 від 31.01.2025, в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з травня 2022 року по теперішній час ( а. с. 21 ). Встановлено, що згідно заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/8560/24 суд вирішив стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але неменше 50%прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 17.06.2024 і до повноліття дитини, про що свідчить в справі копія виконавчого листа ( а. с. 22 ). З наявної в матеріалах справи характеристики на ученицю 1-А класу Білоцерківської гімназії-початкової школи № 4 [PERSON] , [INFO] , дівчинка проживає в неповній сім`ї ( батьки розлучені ) в задовільних умовах. Мама, [PERSON] , добре дбає про дівчинку, займається вихованням, допомагає у навчанні, постійно підтримує контакт з вчителем. Батько виховання [PERSON] не займається, в школу ніколи не приходив, навчанням дівчинки не цікавиться ( а. с. 23 ). Крім того, до матеріалів справи з боку сторони позивача було додано наступні документи. Відповідно до характеристики інструктора з навчання закладу ресторанного господарства «МакДональдз-Олександрівський» від 28.01.2025 [PERSON] показує себе відповідальним, ініціативним старанним співробітником, дотримується норм та правил гігієни, має завжди охайний зовнішній вигляд. Виконує свою роботу добросовісно та підтримує високий рівень культури обслуговування, завжди приділяє увагу відвідувачам, щиро виконує прохання гостей в рамка своїх посадових обов`язків та повноважень. Добре працює в команді. У колективі підтримує хороші, товариські відносини. Добре працює в комунікабельна та ініціативна, користується повагою співробітників. Завжди готова прийти на допомогу колегам. Намагається самовдосконалюватись отримувати всі необхідні знання для цього. Є чудовим прикладом для наслідування ( а. с. 25 ). Згідно довідки про заробітну плату від 27.01.2025 за період із січня 2024 року по грудень 2024 року [PERSON] отримала доходів в розмірі 315 904,32 гривень, та з вирахуванням військового збору та ПДФО отримала на руки 299 173, 24 гривень ( а. с. 26 ). З довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 119 від 12.03.2024 [PERSON] психіатричних, у тому числі спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання роботи відсутні ( а. с. 28 ). Відповідно до довідки від 30.01.2025 року, виданої КНП БМР «Міський центр МСД №2», [PERSON] здорова ( а. с. 29 ). З витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] станом на 25.01.2025 є особою, стосовно якої: відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості та відомості про розшук відсутні ( а. с. 31 ). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , [PERSON] має у власності 27/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 32 ). Окрім цього, додано інформацію ( документи ) про неодноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та до кримінальної відповідальності ( постанови та вирок ) ( а. с. 33 -39 ). Так, 13 жовтня 2023 року згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/12358/23 встановлено, шо [PERSON] 30.09.2023 за адресою: [ADDRESS] на дитячому майданчику виражався нецензурною лайкою в бік працівників поліції, та колишньої дружини, погрожував фізичною розправою, чим порушував громадський порядок та спокій громадян, чим вчинив правопорушення передбачене ст.173 КУпАП. У зв`язку з чим, [PERSON] постановлено визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. 05 січня 2023 року згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/9911/22 встановлено, що [PERSON] штовхав та чіплявся за формений одяг працівників поліції та намагався вчинити бійку, чим вчинив злісну непокору працівникам поліції, за що відповідальність передбачена ст. 185 КУпАП. До того ж, 09 жовтня 2022 року [PERSON] виражався нецензурною лайкою в бік поліцейських та своїх батьків, погрожував фізичною розправою працівникам поліції, внаслідок чого останній порушував громадський порядок та спокій громадян, за що відповідальність передбачена ст. 173 КУпАП. У зв`язку з чим, [PERSON] постановлено визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173, 185 КУпАП. 11 липня 2024 року згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/8941/22 встановлено, що [PERSON] 16 червня 2024 року перебуваючи у магазині «Степ», що знаходиться в м. Біла Церква по вул. Митрофанова, 11, таємно викрав з полиці магазину пиво «Свіжий розлив» ТМ «Перша приватна броварня» у кількості одна штука, вартістю 65 грн без ПДВ, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 51 КУпАП. У зв`язку з чим, [PERSON] постановлено визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП. 30 липня 2024 року згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/8934/24 встановлено, що 16 червня 2024 року о 11 год. 30 хв. [PERSON] виражався нецензурною лайкою в сторону особи, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння, чимпорушив громадський порядок і спокій громадян, за що відповідальність передбачена ст. 173 КУпАП. Крім цього, 16 червня 2024 року о 20 год. 30 хв. за адресою: м. Біла Церква, вул. Молодіжна, 20, [PERSON] розпивав пиво «Staropramen» 0,5 л та перебував в п`яному вигляді та своєю поведінкою ображав людську гідність і громадську мораль, що виражалось у неохайному та брудному одязі із неприємним запахом, правопорушення вчинено двічі протягомроку 30 вересня2023 року постановаГАА 587190, [PERSON] був притягнутий за ч. 1 ст. 178 КУпАП, постанова 01 червня 2024 року ЕГА 1448280 за ч. 2 ст. 178 КУпАП, за що відповідальність передбачена ч. З ст. 178 КУпАП. Також, 16 червня 2024 року о 20 год. 30 хв. по [ADDRESS] , [PERSON] в магазині погрожував фізичною розправою особі, в наслідок чого порушив громадський порядок і спокій громадян, за що відповідальність передбачена ст. 173 КУпАП. У зв`язку з чим, [PERSON] постановлено визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173, ст. 173, ч. 3 ст. 178 КУпАП. 21 грудня 2023 року згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/16460/23 встановлено, що 30.09.2023 [PERSON] перебуваючи біля вхідних дверей квартири, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень особі, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння останньому тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання особі кулаком своєї правої руки наніс потерпілому один удар в область носа. У результаті протиправних дій, [PERSON] завдав особі тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа та синців на нижніх повіках обох очей, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Як наслідок суд ухвалив [PERSON] визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач просила визнати місця проживання дитини з нею, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, веде себе не адекватно та постійно наголошує, що дитина повинна проживати разом з ним. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Зазначена правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.06.2025 за № 460, орган опіки та піклування прийшов висновку, що спору між позивачем та відповідачем стосовно визначення місця проживання їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , відсутній ( а. с. 74 ). Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19. Отже, висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18). Крім того, Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі». Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20). СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори). З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)). Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Судом було вирішено вислухати димку дитини, думка дитини заслухана в судовому засіданні 11.09.2025в присутності психолога Романової Н.А. та представника служби у справах дітей Кисельової В.М. Так, дитини [PERSON] , [INFO] зазначила, що вона хоче проживати з мамою, з батьком не заперечує бачитися, але коли він в тверезому стані, оскільки коли він перебуває в нетверезому стані, а в тому стані він буває дуже часто, вона його боїться. Вказувала на те, що вона неодноразово чула від батько, що він хоче забрати її, щоб вона проживала з ним. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. Отже, при визначенні місця проживання дитини суд крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлює та надає належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримується балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Встановлено, що позивач,опікується дитиною, не забороняє відповідачу приймати участь у вихованні доньки, позивачем за своїм місцем проживання створені належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини,що не було спростовано в судовому засіданні. Малолітня [PERSON] , [INFO] з травня 2022 року по теперішній час ( на час розгляду справи ) постійно проживає разом з матір`ю. Крім того, як зазначено вище, позивач має у власності майно, постійне місце роботи та достатній рівень доходів для утримання дитини. На час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , буде суперечити та не відповідати інтересам дитини. Виходячи з обставин цієї справи, суд зважує на необхідність розвитку дитини у спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості. Зважаючи на рівність прав батьків щодо дітей, існування між ними суперечностей з приводу участі відповідача у її вихованні, враховуючи, що батьки не змогли забезпечити доброзичливе спілкування один з одним та самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання малолітньої, суд, з огляду на встановлені у справі обставини, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Крім того, суд зазначає, що батько дитини, який беззаперечно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має права та обов`язки щодо дитини нарівні з матір`ю незалежно від того з ким буде проживати дитина. Визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю, не призведе до обмеження прав відповідача у вихованні доньки та участі у її житті. Також, у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з синами, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Судом при вирішенні даної справи, враховано також і висновки викладені Київським апеляційним судом при розгляді аналогічної справи № 357/3931/24 в постанові від 12 березня 2025 року. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю є такими, що підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Так, при зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивач [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1 211.20 грн, що підтверджується квитанцією від 11.03.2025 ( а. с. 11 ), сума у зазначеному розмірі сплачена відповідно до ставки, яка діяла на час звернення до суду з вищевказаним позовом. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесенні останньою при зверненні до суду у вищевказаному розмірі. Водночас, в судовому засіданні 11.09.2025 позивач [PERSON] понесені нею судові витрати при зверненні до суду, просила залишити за нею. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим віднести судові витрати за рахунок позивача. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: approved