Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Пересипського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, звернувся представник позивача адвокат Ткаченко Борис Романович. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 4 жовтня 2019 року [PERSON] уклала з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу 387/2000 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.2 Договору вказане майно належить Відповідачам на праві приватної власності. Відповідно до п. 3 Договору вказано, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 500.000 грн. які Відповідачі отримали в повному обсязі до підписання Договору. Також відповідно до п.4 сторони Договору зобов`язались підписати нотаріальний договір купівлі - продажу вищезазначеного майна у строк до 4 листопада 2019 року. Позивач у справі свої зобов`язання по договору виконала - сплатила відповідачам обумовлену суму, отримала від відповідачів ключі від спірної квартири. Та наступного дня перевезла свої речі до квартири. Після отримання коштів відповідачі не виконали свої обов`язки і у визначений термін не підписали нотаріальний договір купівлі - продажу. На підставі викладеного представник позивача просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу 387/2000 часток квартири [ADDRESS] , укладений 04 жовтня 2019 року між [PERSON] , в якості покупця, та [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 19 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. На виконання ухвали про усунення недоліків на адресу суду 03.06.2025 року (вх. № 21884) надійшла заява про усунення недоліків з наданням квитанції про сплату судового збору. Також, разом з заявою про усунення недоліків представник позивача подав заяву про зміну предмету позову. Згідно поданої заяви просить визнати за [PERSON] право власності на 774/5000 квартири [ADDRESS] . В обґрунтування обставин щодо зміни предмета позову, вказав, що даний спосіб захисту є ефективним та таким, що належним чином захистить порушені права позивача. Ухвалою суду від 05 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду призначено слухання справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. Чергове судове засідання у справі призначено на 17 вересня 2025 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду 17.09.2025 року (вх. № 37999) надійшла заява за підписом представника позивача адвоката Ткаченка Бориса Романовича щодо можливості проведення судового засідання у відсутність представника позивача, згідно якої представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, та, що не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.102). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялись, до суду не з`явились, про причини не явки суду не повідомили, відзиву на позов не надали. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що можливості розгляду справи за відсутності сторін, з урахуванням поданої заяви представника позивача, підстав для відкладення слухання справи не встановлено. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2025 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти і відповідні їм правовідносини дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, звертаючись до за захистом своїх порушених прав позивач зазначила, що між нею та відповідачами у справі було укладено попередній договір купівлі-продажу, яким сторони визначили час підписання нотаріального договору. Позивач зазначає, що вона виконали свої зобов`язання за договором, передала кошти за 774/5000 часток, відповідачі, як власники у свою чергу передали позивачу ключі, однак стали уникати нотаріального посвідчення договору. Таким чином, єдиним способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що 4 жовтня 2019 року [PERSON] уклала з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу 774/5000 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.2 Договору вказане майно належить Відповідачам на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право вланості на житло яке видане Одеською залізницею 24 листопада 1999 року за реєстраційним номером Ж-528 та зареєстрованому в Одеському бюро технічної інвентаризації 15 грудня 1999 року за № 227пр-стр120- р2134. Відповідно до п. 3 Договору вказано, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 500 000 грн., які відповідачі отримали в повному обсязі до підписання Договору. Також відповідно до п.4 сторони Договору сторони забов`язались підписати нотаріальний договір купівлі - продажу вищезазначеного майна у строк до 4 листопада 2019 року. Позивач у справі свої зобов`язання по Договору виконала - сплатила відповідачам обумовлену суму по договору, та 04.10.2019 року отримала від Відповідачів ключі від спірної квартири. Зазначені обставини підтверджуються розписками від 04.10.2019 року (а.с.31, 31зв.). Позивач зазначає, що після початку війни у 2022 році стала категорично вимагати укладення нотаріального договору, проте відповідачі повідомили її, що вони виїхали з території України. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] після смерті бабусі і дідуся успадкувала 774/5000 часток квартири [ADDRESS] (а.с.45-46). Також, встановлено, що 387/5000 часток квартири [ADDRESS] належать позивачу, тобто [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло яке видане Одеською залізницею 24 листопада 1999 року за реєстраційним номером Ж-528 та зареєстрованому в Одеському бюро технічної інвентаризації 15 грудня 1999 року за № 227пр-стр120- р2134 (а.с.74, 75). Таким чином, встановлено, що іншими частками цієї квартири володіють родичі позивача, а саме [PERSON] (387/5000 часток) та [PERSON] (387/5000 часток) (а.с.26 зв.-27). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № С3-236904-ф/л встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , дата реєстрації 09.06.1999 року та відповідач [PERSON] , дата реєстрації 24.02.1977 року (а.с.47). Позов про визнання права власності це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з?єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв?язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Зазначені висновки викладені у Постанову КГС ВС від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16. Згідно ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) подавцем у майбутньому. В силу ч. 1ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору визначені в ст. 220 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 вказаної статті Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Відповідно до\~частин першої\~та другої\~статті 5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне поруш оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушень цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосує; конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтерес захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефектові тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру і порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного С від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справ 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних про охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, спосіб захисту, передбачений ст. 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового шляху відновлення порушеного права. Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивача можливості оформити право власності в позасудовому порядку, як ефективного способу захисту порушених прав викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 27.02.2019 року справа № 761/32696/13; 03.04.2019 року справа № 1609/6643/12; від 15.05.2019 року справа №522/102/13. Матеріалами справи встановлено, що позивач сплатила кошти за попереднім договором купівлі-продажу, та володіє майном, яке є предметом договору, судом встановлено, що відповідачі уникають нотаріального посвідчення договору, а відтак порушено право позивача підлягає захисту. Відповідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи викладене,

Outcome: approved