Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 14.10.2024 року позивач\~звернулася в\~суд із\~наведеним позовом\~до [PERSON] ,\~треті особи\~без самостійних\~вимог:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~Косівський відділ\~Державної виконавчої\~служби у\~Косівському районі\~Івано-Франківської\~області Західного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції,\~управління соціального\~захисту населення\~Косівської районної\~державної адміністрації,\~мотивуючи його\~тим,\~що \~08\~жовтня 2001\~року між\~ [PERSON] (до\~шлюбу [PERSON] ,\~після шлюбу\~ [PERSON] \~був укладений\~шлюб із\~ [PERSON] у виконкомі Брусторівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , які у цій справі є третіми особами без самостійних вимог. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Косівського районного суду від 30 листопада 2009 року (справа №2-1231), а неповнолітніх дітей залишено на проживання з батьком, [PERSON] . У 2010 році [PERSON] подав до [PERSON] позовну заяву про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Заочним рішенням Косівського районного суду від 29 квітня 2010 року у справі № 2-509 позовні вимоги були задоволені та було ухвалено стягувати з [PERSON] , 1984 року народження, на користь позивача, аліменти у твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. 29 квітня 2010 року, на підставі вищевказаного рішення, був виданий виконавчий лист, який пред`явлений до виконання згідно з заявою від 31.05.2010 року до РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції. 04 червня 2010 року старший державний виконавець РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Тафіїв В.Ф. відкрив виконавче провадження ВП № 19580126, стягнення за яким розпочато з 23.03.2010 року. 29 травня 2018 року головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Білейчук О.П. у виконавчому провадженні ВП № 19580126 було винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. В цій Постанові встановлено такі обставини: при неодноразових виходах державного виконавця за місцем проживання боржниці, зазначеним у виконавчому листі (с. Мишин, Коломийського району), встановити особу або її місце проживання не вдалося, оскільки дана особа на території с. Мишин не проживає, не була зареєстрована. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.03.2018 р. боржницю було оголошено в розшук. Згідно з відповіддю ВОМІРМП УДМС в Івано-Франківській області, боржниця [PERSON] , [INFO] , народилася у с. Прокурава Косівського району, її місце реєстрації з 21.12.2016 р. [ADDRESS] . Боржниця на території м. Коломия та Коломийського району не проживає, незареєстрована, не працює і не володіє майном. Заборгованість по аліментах станом на 01.05.2018 р. становить 58 374,00 грн. 11\~червня 2018\~року головним державним виконавцем Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком П.П. винесено постанову ВП № 19580126 про прийняття виконавчого провадження на тій підставі, що боржниця [PERSON] , [INFO] , народилася у с. Прокурава Косівського району, а її місце реєстрації з 21.12.2016 р. [ADDRESS] . В межах виконавчого провадження було винесено ряд постанов Коломийським міськрайонним ВДВС ГТУЮ та Косівським РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області. Позивач не погоджується зі стягненням з неї аліментів з огляду на наступне. Коли [PERSON] подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, [PERSON] погодилася з цим, так як на той час уже жила у цивільному ому шлюбі з [PERSON] . У сторін на той час було нажите спільне майно. За усною домовленістю з [PERSON] позивач у цій справі не ставила майнових питань, а відповідач не повинен був ставити питання стягнення аліментів. Тому [PERSON] не зрозуміло, чому [PERSON] подав позовну заяву про стягнення аліментів. Більше того, судячи з інформації про виконавче провадження, він за 14 років не звертався до ДВС з проханням вирішити питання стягнення цих боргів. Окрім того, [PERSON] не дозволяв зустрічатися [PERSON] з дітьми, попри те, що бабуся (мама позивачки) протягом усіх цих років матеріально допомагала внукам. Це означає, що [PERSON] не сам ніс всі витрати по утриманню дітей. Він також знав або міг знати на момент пред`явлення виконавчого листа до Коломийської ДВС, що його колишня дружина вагітна, а у жовтні 2010 року народила сина. Позивач [PERSON] ніколи не жила в с. Мишин, Коломийського району, Івано-Франківської області. Окрім того, рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року у справі №347/415/16 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З того часу позивач разом з дитиною [PERSON] проживала орендованій квартирі в [ADDRESS] до 21.11.2016 року. З 21 грудня 2016 року вона переїхала за адресою [ADDRESS] , де проживає до дня подання позовної заяви з теперішнім чоловіком [PERSON] , з яким укладено шлюб 21 грудня 2022 року. Крім сина [PERSON] , Позивач має від шлюбу з [PERSON] ще двоє дітей. На переконання позивача, ці факти вказують про те, що вона навіть якщо б знала про існування заочного рішення Косівського районного суду від 29 квітня 2010 року у справі № 2-509 та виданого на цій основі виконавчого листа від 30 квітня 2010 року, то не могла б його виконувати. 30 квітня 2010 року вона була вже вагітна майбутнім сином [PERSON] . Її життєві обставини зумовили б те, що вона не могла б платити аліменти відповідачу на двох дітей, які залишились проживати з ним. Окрім того, [PERSON] ніколи не телефонував їй щодо сплати аліментів і не цікавився ходом виконання рішення суду щодо стягнення аліментів. Окрім того, [PERSON] стверджує, що якби стягувач діяв активно, наприклад, надсилав запити чи цікавився ходом провадження, це могло б забезпечити ефективність виконання рішення суду. Враховуючи, що стягувач протягом тривалого періоду не вживав жодних заходів для реалізації своїх прав, це є підставою для визнання його вимог необґрунтованими. Також позивач не погоджується з розрахунком із сплати аліментів, виданого Косівським ВДВС в Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який станом на 20.08.2024 року складає 196 095,00 грн, зазначаючи, що ця сума є сумою не сплачених аліментів, а сумою, яка підлягає стягненню. Окремо у позовній заяві [PERSON] вказала, що якщо навіть не брати під сумнів суми коштів, яка підлягає стягненню на 20.08.2024 року, то все одно зазначена заборгованість утворилася внаслідок бездіяльності державної виконавчої служби, як Коломийського, так і Косівського району, та Косівського районного суду, який виносив заочне рішення. Так, у виконавчому листі Косівського районного суду від 30 квітня 2010 року вказано, що боржник проживає в с. Мишин, Коломийського району, Івано-Франківської області. Суд, не маючи жодних доказів того, що відповідач проживає чи зареєстрований в с. Мишин, не вчинив процедури розшуку відповідача при умові відсутності інформації про його місце перебування. У свою чпргу, державні виконавці не виконали ряд обов`язкових дій: не встановили місце проживання боржника, не здійснили перевірки його адреси, не оголосили боржника у розшук та не звернулися до суду з клопотанням про зупинення виконавчого провадження до моменту встановлення місця проживання боржника. Окрім того, [PERSON] стверджує, що враховуючи, що бездіяльність державних виконавців протягом більше 14 років не привела до успішного стягнення аліментів з боржника, відповідач [PERSON] отримував тимчасову державну допомогу на дітей. Отже, у зв`язку з отриманням допомоги відповідачем [PERSON] , у позивача [PERSON] виникає обов`язок відшкодувати отримані кошти державі. На переконання позивача, це є підставою для визнання виконавчого листа № 2-509 від 30.04.2010 року, виданого Косівським районним судом, таким, що не підлягає виконанню. Датково зазначено, [PERSON] 16.06.2022 року став повнолітнім, а [INFO] стала повнолітньою [PERSON] . У зв`язку\~з вищенаведеним,\~ [PERSON] \~просить суд\~припинити обов`язок\~щодо утримання\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] \~з 16.06.2022\~року у\~вигляді щомісячної\~сплати на\~користь [PERSON] \~аліментів у\~розмірі 300\~грн до\~повноліття дитини,\~припинити обов`язок\~щодо утримання\~дочки [PERSON] ,\~ [INFO] \~з 12.03.2024\~року у\~вигляді щомісячної\~сплати на\~користь відповідача\~аліментів у\~розмірі 300\~грн до\~повноліття дитини,\~визнати виконавчий\~лист №\~2-509\~виданий Косівським\~районним судом\~від 30\~квітня 2010\~року таким,\~що не\~підлягає виконанню та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. Заяви, та клопотання учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явилась, проте від неї надійшла заява про розгляд справи проводити без її участі та участі її представника (а.с. 160). Відповідач в судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с.110, 124, 139, 156, 168). На адресу суду поверталися поштові конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові №755/17944/18 (61-185св23) від 10.05.2023 вказав, що довідка поштового відділення із позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Судом також розміщувалось оголошення на сайті про виклик відповідача в судове засідання. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 08.11.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовчого засідання. Ухвалою від 19.02.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Враховуючи те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв від нього не надходило, та у строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подав, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до копії паспорту громадянина України у вигляді айді-картки, [PERSON] народилася [INFO] у с. Прокурава Косівського району Івано-Франківської області (а.с.47-48). Рішенням Косівського районного суду від 30 листопада 2009 року (справа №2-1231) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей залишено на проживання з батьком, [PERSON] (а.с.50-51), що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.52). Рішенням Косівського районного суду від 29 квітня 2010 року у справі № 2-509 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття (а.с.53-54). 29 квітня 2010 року Косівським районним судом виданий виконавчий лист (а.с.55-56). 04 червня 2010 року старший державний виконавець РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Тафіїв В.Ф. відкрив виконавче провадження ВП № 19580126, стягнення за яким розпочато з 23.03.2010 року (а.с.57). В матеріалах справи міститься копія паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження с. Прокурава Косівського району Івано-Франківської області (а.с.58-59). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.60). Рішенням Косівського районного суду від 08 квітня 2016 року у справі № 347/415/16, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.61-62). Згідно копії довідки Косівського районного суду від 12.01.2023 року, [PERSON] з 2011 року по 2023 рік не зверталася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.63). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 16.08.2023 року, за адресою [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) (а.с.65-66). 21 грудня 2022 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.68). Згідно копій свідоцтв про народження, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.70, 72). Інформація про місце проживання [PERSON] та її дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується витягами з реєстру Кутської територіальної громади (а.с. 67, 69, 71, 73). 29 травня 2018 року головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Білейчук О.П. у виконавчому провадженні ВП № 19580126 було винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з обгрунтуванням обставин передачі (а.с. 32-40). 11\~червня 2018\~року головним державним виконавцем Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком П.П. винесено постанову ВП № 19580126 про прийняття виконавчого провадження на тій підставі, що боржниця [PERSON] , [INFO] , народилася у с. Прокурава Косівського району, а її місце реєстрації з 21.12.2016 р. [ADDRESS] (а.с.40). Косівським РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в межах виконавчого провадження винесені наступні постанови: 10.09.2018 року - Загальна постанова без затвердження (нарахування штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості 60774,00 грн. що складає 30387,00 грн); 07.02.2020 року - Постанова про арешт коштів боржника; 07.02.2020 року - Постанова про арешт коштів боржника; 04.02.2022 року - Постанова про арешт коштів боржника (а.с.41-46). Зміст правовідносин що виникли між сторонами. Правовідносини між сторонами виникли з приводу незгоди позивача з нарахованим розміром заборгованості по аліментах, та бездіяльністю державного виконавця щодо невчинення всіх дій з примусового виконання рішення суду. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Щодо вимоги про припинення стягнення аліментів та строку припинення стягнення аліментів. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі Закон № 2402-III) та Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Так, утримання дітей до досягнення ними повноліття є обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України). Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як встановлено судом, на підставі зачного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від29.04.2010 року у справі №2-509 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти в твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно на утримання [PERSON] [INFO] та по 300 грн. щомісячно на утримання [PERSON] [INFO] , до досягнення ними повноліття. В позовній заяві представник позивача [PERSON] , просив припинити стягнення аліментів з позивача [PERSON] щодо утримання сина [PERSON] , [INFO] з 16.06.2022 року, а щодо утримання дочки [PERSON] [INFO] з 12.03.2024 року. Однак, суд зазначає, що відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року стягнення та виплата аліментів в новому розмірі, а так само припинення їх стягнення, здійснюється виключно з дня набрання законної сили рішенням суду. Отже у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити та звернути увагу представника позивача, що припинення стягнення аліментів починається з дня набрання рішенням законної сили. В той же час, дата яку визначив представник позивача адвокат Боднарчук А.М. є фактично датою, коли діти позивача досягнули повноліття, а відтак згідно приписів ст. 180 СК України, такі фактично припиняються в силу вимог закону. Суд констатує той факт, що станом на дату пред`явлення позову (14.10.2024 року) стягнення аліментів на неповнолітніх дітей припинилося в силу вимог закону. В той же час, зі змісту позовної заяви, судом встановлено, що фактично позивач [PERSON] не погоджується з нарахованою державним виконавцем сумою заборгованості, та покликаючись на життєві обставини, вважає, що її слід звільнити від сплати заборгованості по аліментах. При цьому суд зауважує, що в прохальній частині позовної заяви, представник позивача ставив вимоги лише про припинення стягнення аліментів з позивача з часу досягнення дітьми повноліття. Хоча такий обов`язок припиняється в силу вимог закону. Жодної вимоги про звільнення від сплати заборгованості позивач не вказувала, хоча в змісті позовної заяви покликалась на ч.1 ст.192 СК України та ст. 273 ЦПК України саме щодо звільнення від сплати аліментів. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Судом враховано, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом припинення стягнення з нього аліментів на користь відповідача не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача. Тоді як обрання стороною неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові адже суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який позивач не просить застосувати. Спосіб захисту, який може застосувати суд, вирішуючи спір, завжди обирає позивач. Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). За наведених обставин суд позбавлений можливості самостійно змінити вимоги позивача та не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, визначений позивачем, оскільки припинення стягнення аліментів не обов`язково має бути пов`язане із звільненням від такого стягнення повністю. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. За змістом частини 1 і 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом. Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема, видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 2-4671/11, які апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справа № 487/4219/20 (провадження № 61-18539св20) зазначено, що у частинах першій, третій та восьмій статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. У статті 195 СК України встановлено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу). Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 (провадження № 61-15422св20) зазначено, що: "оскільки заявник звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження № 14-192цс18; від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі №464/6206/18, провадження № 61-18142св19. Тобто, у вказаній категорії справ стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року в справі № 125/2525/18 (провадження № 61-13525св20) зроблено висновок, що "спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. У п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати,

Outcome: dismissed