Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

04 жовтня 2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Бронова Юлія Георгіївна до Міністерства економіки України, Державного підприємства «Харківський Електромеханічний Завод», в якій позивач просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,87 кв.м., стягнути з відповідачів судові витрати. В обгрунтування позову вказує, що 17 листопада 2000 року між [PERSON] та ДП «Харківський електромеханічний завод» укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2586, за умовами якого ДП «Харківський електромеханічний завод» здійснює будівництво багатоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельний номер) із залученням коштів [PERSON] , а за закінченням будівництва надає йому квартиру у власність відповідно з його часткою в цьому будівництві. Відповідно до п.2.1.1 договору підприємство зобов`язується прийняти на себе та виконати функції замовника по завершенню будівництва та введення в експлуатацію зазначеного вище житлового будинку. Пунктом 2.1.2 передбачено, що підприємство зобов`язується по закінченні будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку, і після повноії сплати суми, вказаноії в пункті 2.2.1 цього договору, передати [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,87 кв.м, а також видати останньому акт прийому-передачі на цю квартиру, зазначивши іїї номер, поверх, загальну і житлову площу, який є невідємною частиною цього договору. Цей договір та акт прийому-передачі квартири, підписаний сторонами, є підставою для оформлення права власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку. Пунктом 2.2.1 договору [PERSON] зобов`язаний в строк до 23 листопада 2000 року внести на розрахунковий рахунок Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» суму 6289,00 грн. Згідно пункту 5.3 договору на підставі цього договору та акту прийому-передачі квартири, що є невід`ємною частиною договору, органи місцевої виконавчої влади або місцевого самоврядування приймають рішення про видачу свідоцтва про право власності, яке підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації з оплатою всіх витрат за рахунок [PERSON] . 23 листопада 2000 року [PERSON] на виконання умов вказаного договору внесено грошові кошти в розмірі 6 289,00 грн на рахунок ДП «Харківський електромеханічний завод», що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера серії 02 АД № 401970. 28 березня 2017 року Харківською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ХК 143170831153 щодо об`єкта: «Будівництво житлового будинку по [ADDRESS] з вбудовано-прибудованими приміщеннями (будівництво житлового будинку (ІІ та ІІІ секції); [ADDRESS] ». Замовником і підрядником даного будівництва є ДП «Харківський електромеханічний завод». Рішенням Харківської міської ради «Про присвоєння адреси житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (ІІ та ІІІ секції) літ «А-10» по [ADDRESS] , ДП «Харківський електромеханічний завод», у Московському районі» від 27 грудня 2017 року № 860 присвоєно житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (ІІ та ІІІ секції) літ «А-10» по [ADDRESS] адресу: [ADDRESS] . 14 квітня 2020 року [PERSON] направив на адресу ДП «Харківський електромеханічний завод» вимогу про виконання зобов`язань за договором та просив надати в семиденний строк від дня пред`явленої вимоги підписаний зі сторони ДП «Харківський електромеханічний завод» акт прийому-передачі квартири [ADDRESS] із зазначенням номеру квартири, поверху, загальної і житлової площі. Зазначена вимога ДП «Харківський електромеханічний завод» не виконана. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113972891 від 14 лютого 2018 року вбачається, що власником, зокрема, і квартири [ADDRESS] , є Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, форма власності державна. Дата державної реєстрації 12 лютого 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485349663101. Підставою виникнення права власності зазначена декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ХК 143170831153, видана 28 березня 2017 року Харківською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю. Наказом Фонду державного майна України № 751 від 06 травня 2020 року прийнято із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління Фонду державного майна України єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод», крім майна, що не підлягає приватизації. В травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду до з позовом до ДП «Харківський електромеханічний завод» з вимогою про зобов`язання виконати умови договору, а саме надати акт прийому-передачі квартири [ADDRESS] , ІІ секції, загальною площею 34,87 кв.м. із зазначенням її номеру, поверху, загальної житлової площі. 20 травня 2021 року рішенням Московського районного суду м. Харкова № 643/8325/20 позов задоволено повністю. 13 грудня 2021 року постановою Харківського апеляційного суду м. Харкова № 643/8325/20, залишеною без змін. Постановою ВС від 19 липня 2022 року, рішення Московського районного суду м. Харкова скасовано. Постанова мотивована тим, що позивачем не вірно визначено суб`єктний склад та вказано неналежного відповідача. В постанові ВС № 643/8325/20 зазначено, що із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113972891 від 14 лютого 2018 року вбачається, що власником квартири квартира [ADDRESS] є Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, форма власності державна та зроблено висновок: «Таким чином, Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України як власник спірного нерухомого майна є особою, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, оскільки метою звернення позивача до суду є набуття права на вказане майно». Міністерство економічного розвитку і торгівлі України у вересні 2019 року постановою Верховної Ради України перейменовано у Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, а у травні 2021 року постановою Кабінету Міністрів України Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано у Міністерство економіки України. 05 червня 2023 року було направлено вимогу до Міністерства Економіки України щодо надання акту приймання-передачі квартири [ADDRESS] . 07 червня 2023 року була отримана відповідь від Міністерства Економіки України, що згідно з відомостей про державне майно, яке перебуває на балансі юридичної особи, що не належать до сфери управління відповідного органу державної влади (внесених до АС «Юридичні особи»), «10-ти поверховий житловий будинок (2, 3 секції)» (інв. № 082) за адресою: [ADDRESS] , обліковується на балансі ДП «ХЕМЗ» та перебуває у сфері управління Мінекономіки. Підставою для включення та внесення даних Мінекономіки до АС «Юридичні особи» є отримання від юридичних осіб інформації про об`єкти державної власності, які знаходяться на їх балансі. Акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] у Мінекономіки відсутній. З метою отримання копій запитуваних документів Мінекономіки пропонуємо звернутися до ДП «ХЕМЗ» як балансоутримувача 10-ти поверхового житлового будинку (2, 3 секції), розташованого за адресою: [ADDRESS] (копія відповіді додається). 20 червня 2023 року було направлено вимогу до ДП «Харківський електромеханічний завод» щодо надання акта приймання-передачі квартири [ADDRESS] . Відповідь від ДП «Харківський електромеханічний завод» не надходила. 11 серпня 2023 року було направлено вимогу до Фонду державного майна України (далі Фонд) щодо надання акта приймання-передачі квартири [ADDRESS] . 18 серпня 2023 року від Фонду надійшла відповідь за змістом якої зазначено, що Фонд є уповноваженим органом управління майном ДП «Харківський електромеханічний завод». Фонд здійснює повноваження щодо управління об`єктами державної власності відповідно до законів України «Про управління об`єктами державної власності» та «Про Фонд державного майна України». Зазначений у запиті 10-ти поверховий житловий будинок (2, 3 секції) за адресою: [ADDRESS] увійшов до затвердженого Мінекономіки переліку майна ДП «ХЕМЗ», що не підлягає приватизації та передачі Фонду. Тобто уповноваженим органом управління цим майном є Мінекономіки. У Фонді відсутні запитувані документи. Фонд спрямував Ваш адвокатський запит до ДП «ХЕМЗ» для розгляду та надання копій запитуваних документів. Відповідь від ДП «ХЕМЗ» не надходила. 18 вересня 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства економіки України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод», в якому просив суд зобов`язати Міністерство Економіки України надати Акт прийому передачі зазначеної вище квартири. 09 квітня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва № 757/41709/23 в задоволені позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що позивач при зверненні до суду обрав неналежний спосіб захисту, за допомогою якого проводиться поновлення (визнання) порушених прав, для оформлення права власності на квартиру, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Тому позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 березня 2025 року задоволено клопотання представника Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод». З метою вирішення питання про визначення підсудності цивільної справи № 757/45728/24-ц (провадження № 2/643/1348/25) за позовною заявою [PERSON] до Міністерства економіки України, Державного підприємства «Харківський Електромеханічний Завод» про визнання права власності постановлено звернутись до голови Московського районного суду м. Харкова з питанням видачі розпорядження на передачу цивільної справи до суду вищої інстанції для визначення підсудності. Розпорядженням голови Московського районного суду м. Харкова № 01-07/7 від 06.03.2025 направлено справу до Харківського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2025 року визначено підсудність цивільної справи № 757/45728/24-ц за позовом [PERSON] до Міністерства економіки України, Державного підприємства «Харківський Електромеханічний Завод» про визнання права власності Київському районному суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2025 року позовну заяву передано судді Юрлагіній Т.В. Ухвалою суду від 20 березня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 червня 2025 року у даній справі закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні з підстав зазначених в позові. Відповідач Державне підприємство «Харківський Електромеханічний Завод» про призначені судові засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать повернуті на адресу суду повідомлення про вручені поштових відправлень, відповідач та представник відповідача у судове засідання двічі не з`явились, повідомлення про виклик направлялись на електронну адресу через систему «Електронний суд», причини неявки суду не повідомили, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. 30 січня 2025 року від представника Державного підприємства «Харківський Електромеханічний Завод» надійшов відзив за замістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки частиною 4 статті 12 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено, що з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства або пакета акцій (частки) господарського товариства і до переходу права власності до покупця або припинення приватизацій відповідно до частини 6 цієї статті без згоди органів приватизації такі підприємства (товариства), їх уповноважені органи не мають права щодо: вчинення правочину та/або господарського зобов`язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг чи сума коштів, що є предметом такого правочину та/або господарського зобов`язання, перевищує 10 відсотків вартості активів підприємства та/або господарського товариства за даними фінансової звітності за останній звітний період. Зазначені обмеження діють до завершення приватизації об`єкта. Тобто, у відповідача відсутня компетенція самостійно без погодження з органом управління передавати вказану квартиру позивачу згідно з приписами ч.4 ст.12 Закону «Про приватизацію державного і комунального майна». Також, на майно відповідача накладено арешт, тому жодних дій з ним ДП ХЕМЗ вчиняти права немає. Під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею. Також, майно Відповідача знаходиться в податковій заставі, тому відповідач без згоди контролюючого органу не може відчужувати майно. Щодо заявленого попереднього розрахунку судових витрат. Позивач у своєму відзиві зазначає, що розрахунок судових витрат, які Позивач поніс складається з суми судового збору, а також із витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, водночас до позовної заяви недодано докази на підтвердження витрат пов`язаних з правничою допомогою. Враховуючи те, що договір про надання правової допомоги не було додано до позовної заяви, то Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» не в змозі надати йому правову оцінку. На підставі викладеного, Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» просить відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. 30 січня 2025 року від відповідача Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, надійшов відзив відповідно до якого зазначено, що згідно статуту ДП «Харківський електромеханічний завод», як підприємство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, самостійно планує свою діяльність, несе відповідальність за її наслідки та виконання зобов`язань, зокрема, перед контрагентами. Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями власника (уповноваженого органу управління), а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями підприємства, крім випадків, передбачених Господарським Кодексом. Уповноважений орган не має права втручатися в господарську діяльність підприємства. Згідно з Статуту майно підприємства є державною власністю. На підставі звернення ДП «Харківський електромеханічний завод» (лист від 14.08.2017 № 068/91) Мінекономіки листом від 19.08.2017 № 3241-08/29312-08 виконувачу обов`язків директора ДП «Харківський електромеханічний завод» [PERSON] надано довіреність на право проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - об`єктів житлового фонду. В подальшому відповідно до наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 10.12.2019 № 617 єдиний майновий комплекс ДП «Харківський електромеханічний завод» передано із сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду державного майна України у зв`язку з прийняттям рішення про його приватизацію (наказ Фонду від 03.12.2019 № 1221), крім майна, що не підлягає приватизації, зокрема, об`єкт житлового фонду - 10-ти поверховий житловий будинок (2,3 секції) загальною площею 5710,7 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . На сьогодні, згідно з відомостями про державне майно, яке перебуває на балансі юридичної особи, що не належать до сфери управління відповідного органу державної влади (форма 2б(i), внесених до автоматизованої системи «Юридичні особи» (станом на 01.07.2022) на підставі інформації, наданою ДП «Харківський електромеханічний завод», на балансі підприємства обліковується 10-ти поверховий житловий будинок (2, 3 секції) загальною площею 5710,7 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] та перебуває у сфері управління Мінекономіки. Підставою для включення та внесення даних Мінекономіки до АС «Юридичні особи» є отримання від юридичних осіб інформації про об`єкти державної власності, які знаходяться на їх балансі. Відповідно до статті 6 Господарського кодексу України, яка визначає загальні принципи господарювання, забороняється незаконне втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини. Статтею 19 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Однак станом на сьогоднішній день, після видачі довіреності від 19.08.2017 виданої на виконуючого обов`язки директора ДП «Харківський електромеханічний завод» Рубанця А. Ф. на право проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - об`єктів житлового фонду, до Мінекономіки жодних документів про завершення будівництва та взяття на облік об`єкту житлового фонду - 10-ти поверховий житловий будинок (2,3 секції) загальною площею 5710,7 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] , не надходило. Враховуючи викладене, акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] , документація щодо будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку, рішення Харківської міської ради «Про присвоєння адреси житловому будинку з вбудовано прибудованими приміщеннями» (2 та 3 секції) літ. «А-10» по [ADDRESS] ДП «ХЕМЗ» у Московському районі від 27.12.2017 № 860, декларація про готовність зазначеного житлового будинку до експлуатації від 28.03.2017 № ХК 143170831153 у Мінекономіки відсутні. Також зазначаємо, що ДП «ХЕМЗ» із порушеного питання до Мінекономіки не звертався. Окрім того, Мінекономіки вважає доцільним зазначити, що не є стороною Договору, укладеного 17.11.2000 між ДП «Харківський електромеханічний завод» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. Мінекономіки наголошує на тому, що виконати договір, зареєстрований в реєстрі за № 2586, не має можливості, оскільки не є стороною договору та не брало на себе будь-які зобов`язання пов`язані з його виконанням. Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із частиною четвертою статті 8 Закону підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Звертаємо увагу, що у Мінекономіки відсутні спеціально створювані органи приватизації, що здійснюють підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків). Позовна заява не містить позовних вимог до кожного з відповідачів. На підставі вищезазначеного, Мінекономіки зауважує, що є неналежним відповідачем у даній справі, так як не має можливості визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки не є стороною договору та не брало на себе будь-які зобов`язання пов`язані з його виконанням. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог та відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Представник відповідача Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України Примаченко К.В., заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони не є належними відповідачами у справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України , предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 листопада 2000 року між [PERSON] та ДП «Харківський електромеханічний завод» укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2586, за умовами якого ДП «Харківський електромеханічний завод» здійснює будівництво багатоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельний номер) із залученням коштів [PERSON] , а за закінченням будівництва надає йому квартиру у власність відповідно з його часткою в цьому будівництві. Планове закінчення будівництва та здача будинку в експлуатацію 2002 рік. Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору, підприємство зобов`язується прийняти на себе та виконати функції замовника за завершенням будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно підпункту 2.1.2 пункту 2.1 договору підприємство зобов`язується по закінченні будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку, і після повної сплати [PERSON] суми, вказаної в пункті 2.2.1 цього договору, передати йому однокімнатну квартиру [ADDRESS] , ІІ секція загальною площею 34,87 кв.м, а також видати йому акт прийому-передачі на цю квартиру, зазначивши її номер, поверх, загальну і житлову площу, який є невід`ємною частиною цього договору. Цей договір та акт прийому-передачі квартири, підписаний сторонами, є підставою для оформлення права власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку. Підпунктом 2.2.1 пункту 2.1 договору [PERSON] зобов`язаний в строк до 23 листопада 2000 року внести на розрахунковий рахунок ДП «Харківський електромеханічний завод» суму 6289,00 грн. Пунктом 3.1 договору передбачено, що якщо [PERSON] з будь-яких причин своєчасно не сплатив ДП «Харківський електромеханічний завод» всі передбачені договором кошти, ДП «Харківський електромеханічний завод» згідно чинного законодавства вправі розірвати договір, повідомивши про це письмову [PERSON] не пізніше, ніж за один місяць до його розірвання. Пунктом 3.2 договору передбачено, що якщо ДП «Харківський електромеханічний завод» не виконує умови договору, то договір може бути розірвано у встановленому порядку з письмовим повідомленням другої сторони не пізніше, ніж за один місяць до його розірвання, і повернення коштів, вкладених у будівництво [PERSON] у 30-денний термін з дня розірвання договору. Пунктом 3.3 договору передбачено, що у випадку систематичного порушення умов даного договору однією стороною друга сторона має право розірвати цей договір достроково у встановленому законом порядку із стягненням усіх збитків, що виникли. Пунктом 4.1 договору передбачено, що договір набирає сили з моменту його підписання і діє до виконання сторонами усіх зобов`язань, що виходять з цього договору. Відповідно до пункту 5.1 цього договору сторони не мають права передавати свої права та обов`язки за договором іншим особам без письмової згоди другої сторони. Згідно пункту 5.3 договору на підставі цього договору та акту прийому-передачі квартири, що є невід`ємною частиною договору, органи місцевої виконавчої влади або місцевого самоврядування приймають рішення про видачу свідоцтва про право власності, яке підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації з оплатою всіх витрат за рахунок [PERSON] . 23 листопада 2000 року [PERSON] на виконання умов вказаного договору внесено грошові кошти в розмірі 6 289,00 грн на рахунок ДП «Харківський електромеханічний завод», що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера серії 02 АД № 401970. Рішенням Харківської міської ради «Про присвоєння адреси житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (ІІ та ІІІ секції) літ «А-10» по [ADDRESS] , ДП «Харківський електромеханічний завод», у Московському районі» від 27 грудня 2017 року № 860 присвоєно житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (ІІ та ІІІ секції) літ «А-10» по [ADDRESS] адресу: [ADDRESS] . 28 березня 2017 року Харківською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ХК 143170831153 щодо об`єкта: «Будівництво житлового будинку по [ADDRESS] з вбудовано-прибудованими приміщеннями (будівництво житлового будинку (ІІ та ІІІ секції); [ADDRESS] ». Замовником і підрядником даного будівництва є ДП «Харківський електромеханічний завод». Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 334184431 від 31 травня 2023 року вбачається, що власником, зокрема, і квартири [ADDRESS] , загальна площа 4462.2 кв.м., житлова площа 1585,9 кв.м., є Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, форма власності державна. Дата державної реєстрації 12 лютого 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485349663101. Відповідно до Постанови Верховного суду від 19 липня 2022 року, по справі № 643/8325/20, провадження № 61-877св22, зазначено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113972891 від 14 лютого 2018 року вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, форма власності державна. Таким чином, Держава Україна в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України як власник спірного нерухомого майна є особою, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, оскільки метою звернення позивача до суду є набуття права на вказане майно. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 334184431 від 31 травня 2023 року Підставою виникнення права власності зазначена декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ХК 143170831153, видана 28 березня 2017 року Харківською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю. Наказом Фонду державного майна України № 751 від 06 травня 2020 року прийнято із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління Фонду державного майна України єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод», крім майна, що не підлягає приватизації. З відповіді Фонду державного майна України № 10-57-3579 від 22 лютого 2021 року вбачається, що з метою забезпечення виконання функцій з управління, Фонд у рамках першочергових заходів, серед іншого, наказом № 920 від 01 червня 2020 року затвердив нову редакцію статуту підприємства. Наказом Фонду № 5 від 06 січня 2021 року затверджено перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2021 році, до складу якого входить ДП «Харківський електромеханічний завод». Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України затверджено Перелік майна ДП «Харківський електромеханічний завод» на дату прийняття рішення про передачу функцій з управління майном цього підприємства у зв`язку з прийняттям рішення про його приватизацію та Перелік майна ДП «Харківський електромеханічний завод», що не підлягає приватизації та передачі Фонду державного майна України, 17 квітня 2020 року. Згідно з переліком (№ 2) 10-ти поверховий житловий будинок (ІІ та ІІІ секції) за адресою: [ADDRESS] увійшов до Переліку майна підприємства, що не підлягає приватизації та передачі Фонду. Виходячи, з наведеного, однокімнатна квартира [ADDRESS] також не підлягає приватизації та не передана до Фонду. Відповідно до копії акту опису майна № 2/20-40-13-12 від 29.03.2021 року житловий квартирний будинок 10-ти поверховий, інв. № 348 полоща об`єкту 5710,7 кв.м., адреса нерухомого майна [ADDRESS] відповідачем ДП «Харківський електромеханічний завод» передано в податкову заставу. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 09 квітня 2014 року, на майно, що належить ДП «Харківський електромеханічний завод» в межах суми боргу по зведеному виконавчому провадженню 35820880,00 грн. накладено арешт. Однак як встановлено під час розгляду Держава Україна в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України як власник спірного нерухомого майна є особою, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, оскільки метою звернення позивача до суду є набуття права на вказане майно. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 331 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено: по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland, заява № 12742/87) від 29 листопада 1991 року та «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року (заява № 25921/02) ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ від 02 березня 2005 року у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом». В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary) у рішенні від 14 травня 2013 року (скарга № 66529/11) ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. У дані справі позивач виконав свої грошові зобов`язання, що підтверджується підписаними сторонами документами, посвідченими нотаріально та сплатив в строк до 23 листопада 2000 року на розрахунковий рахунок ДП «Харківський електромеханічний завод» суму 6289,00 грн., тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва, тобто вчинив достатні та необхідні дії для набуття майнових прав, а після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію права власності на квартиру. Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Положенням пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо). Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. У постанові від 24 червня 2015 року в справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15) Верховний Суд України дійшов висновку про необхідність позивача захищати свої майнові права, а не права власності, яке ще не виникло. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на проінвестовані об`єкти нерухомості та зобов`язання забудовника передати позивачу технічну документацію (технічні паспорти) на об`єкти інвестування. За обставинами справи, позивач виконав свої грошові зобов`язання за договорами купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість, установлену вказаними договорами, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва. Однак, на думку Верховного Суду України в позивача не виникло право власності на спірні квартири. За змістом договорів купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Відтак Верховний Суд України залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8 цс 21 дійшла висновку про необхідність частково відступити від вказаного висновку Верховного Суду України в справі № 367/5136/13-ц, оскільки на переконання Великої Палати Верховного Суду у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. Відповідно до частини першої статті 4 та частини першої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: звернення до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу; визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (пункт 55) та від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)). Оскільки слід вважати, що у [PERSON] виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то він має право визнання його за ним. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8 цс 21 визначені висновки щодо застосування норм права, відповідно до яких інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. Разом з тим у разі вчинення самочинного будівництва об`єкту нерухомого майна інвестор, рівно як і забудовник, не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України). Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) вказано, що: «в постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19). Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. З огляду на те, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб, віндикація не може бути застосована. Ефективним та належним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21). Позивач з посиланням на вимоги статті 392 ЦК України просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,87 кв.м., яка в повному обсязі ним (оплачена) проінвестована. Тобто в цьому випадку вимога про визнання права власності заявлена на підтвердження реальності його існування. Позивач мав обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права - отримання новозбудованої квартири у власність. Позов [PERSON] спрямований на захист його прав на новозбудовану квартиру, яке не визнається Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України, Державним підприємством «Харківський Електромеханічний Завод». Способом захисту позивач обрав визнання за ним такого права, що відповідає положенням статті 16 ЦК України. Визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони - покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на квартиру в багатоквартирній новобудові (Сторона 1) та особою, яка такі права придбала (Сторона 2) у випадку, коли об`єкт будівництва (багатоквартирна новобудова) зданий в експлуатацію, проте Сторона 1 не виконує умови зазначеного договору з передачі Стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої Сторона 2 сплатила в повному обсязі, та не визнає права Сторони 2 на цю збудовану квартиру. Велика Палата Верховного Суду вважає, що правозастосовчу практику в подібних спорах необхідно консолідувати, а відтак частково відступити також від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, оскільки в тих випадках, коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України». Посилання представника відповідача ДП «Харківський електромеханічний завод» на обставини того, що накладено арешт на майно підприємства та воно перебуває у податковій заставі не спростовують обставин встановлених при розгляді справи та не спростовують набуття позивачем права власності на квартиру та не є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог. Судом також не приймаються до уваги посилання представника Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України в частині того, що вони не є належним відповідачем у справі, оскільки Держава Україна в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України як власник спірного нерухомого майна є особою, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Відмова Державного підприємства «Харківський Електромеханічний Завод» та Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, у видачі акту прийому-передачі квартири, на новостворений об`єкт інвестування, який введений в експлуатацію, свідчить про порушення прав позивача, вказана квартира перебуває у його користуванні, чим, а тому є підстави для визнання за ним права власності. Позовні вимоги є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. За правилами\~статті 133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 141 України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , у разі задоволення позову, на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved