Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: ТОВ «МІЛОАН» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, 10.07.2021 відповідачка подала заявку на отримання кредиту № 103055048. Відповідачці електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідачка підтвердила прийняття умов Кредитного договору № 103055048від 10.07.2021р., який також знаходиться у власному кабінеті відповідачки на офіційному веб - сайті. Таким чином, 10.07.2021 р. між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 103055048, за яким відповідачці були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок у розмірі 20 000,00 грн. з процентною ставкою 1,25 % від суми кредиту за кожен день, строком на 30 днів. ТОВ «МІЛОАН» виконав свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. 29 жовтня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 11Т, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 103055048 від 10.07.2021 укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Станом на 10.05.2024 року за договором про надання споживчого кредиту виникла заборгованість в розмірі 84 812,50 грн., з яких 19 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 63 812,50 грн. - сума заборгованості за відсотками, 2 000,00 грн. - комісія. У зв`язку з вище вказаним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 17.06.2024 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2024 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за Кредитним договором № 103055048 від 10.07.2021 року у загальному розмірі 84 812,50 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 00 грн.. [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою від 31.03.2025 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідачки на адресу суду надійшоввідзив на позовну заяву, у якому вона заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій містилось клопотання про витребування доказів від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, код ЄДРПОУ: 14360570) наступні докази: інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжну картку № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 10.07.2021-18.07.2021 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 10.07.2021-18.07.2021; інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Заперечень від відповідачки не надійшло. Самостійно відповідачкою виписки про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № [NUMBER] , що їй належить за період з 10.07.2021-18.07.2021 з відображенням часу зарахування коштів суду не надано. Згідно ухвали суду від 28.07.2025 судом було витребувано від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжну картку № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 10.07.2021-18.07.2021 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 10.07.2021-18.07.2021; інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 02.09.2025 на адресу суду надійшла відповідь від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов наступних висновків. 10.07.2021 року відповідачкою на сайті https:// tengo.com.ua/ була подана заявка на отримання кредиту № 103055048. Дана заява № 103055048 від 10.07.2021 знаходиться у власному кабінеті відповідачки на сайті https:// tengo.com.ua/. Відповідачці електронним повідомленням (SMS) було направлено одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідачка підтвердила прийняття умов Кредитного договору № 103055048від 10.07.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідачки на офіційному веб - сайті. 10.07.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № 103055048, за яким відповідачці були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок у розмірі 20 000,00 грн. з процентною ставкою 1,25 % від суми кредиту за кожен день, строком на 30 днів. Відповідно до п. 2.2.1. Договору, Позичальник сплачує Кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору. Згідно із п. 2.2.2. Договору, Нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору. Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору, Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. У випадку, якщо Позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування(пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах. 29 жовтня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 11Т, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 103055048 від 10.07.2021 р., укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Відповідно до витягу з Додатку до вказаного договору ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло право вимоги зокрема відносно [PERSON] за договором № 103055048на загальну суму заборгованості у розмірі 84 812,50 грн.. Згідно з розрахунком позивача загальний розмір заборгованості відповідачки за період з 10.07.2021 по 15.10.2021 за договором про надання споживчого кредиту, станом на 10.05.2024 року становить 84 812,50 грн., з яких 19 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 63 812,50 грн. - сума заборгованості за відсотками, 2 000,00 грн. - комісія. Згідно ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19 Позикодавцем виконані умови договору, а саме надано відповідачці кредитні кошти, у свою чергу позичальниця зобов`язалась своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договором термін, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з договором. Наведене у свою чергу свідчить про належне укладення кредитного договору, в тому числі погодження Умов обслуговування рахунків фізичної особи з додатками, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно положень пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 514 цього Кодексу визначає, щодо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачка у поданому на адресу суду відзиві на позов, категорично заперечувала, щодо нарахованої позивачем заборгованості та зазначила, що їй було перераховано на картку кредитодавцем 19 000,00 грн., а не 20 000,00 грн., як зазначає позивач, крім того нею було здійснено платежі за час користування кредитними коштами на загальну суму 4 500,00 грн., що не відображені у наданому суду розрахунку. Як вбачається з паспорту споживчого кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування ним становить 29 500,00 грн.. При цьому, відповідно до ч.5 паспорту споживчого кредиту, позичальник може подовжити строк кредитування на 3, 7 15 днів, але не більше 60 днів сплативши комісію у розмірі відповідного відсотку від поточного залишку кредиту - 3,00; 5,00; 10,0. Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення, 12.08.2021 відповідачці було нараховано кредитодавцем комісію за пролонгацію у розмірі 1 000,00 грн., що відповідно до ч.5 паспорту споживчого кредиту, становила 5,00 % від поточного залишку кредиту і відповідно свідчило про продовження строку кредитування на 7 днів. Таким чином, позивачем доведено суду, що відповідачкою було вчинено дії по пролонгації строку кредитування на 7 днів, тобто до 17.08.2021. Доказів того, що відповідачка в подальшому вчиняла дії щодо погодження подовження даного строку користування позикою до 60 днів, суду не надано, а безпосердньо відповідачкою даний факт не визнається. Враховуючи, що отримані та використані відповідачкою кредитні кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позову частково та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за Договором про споживчий кредит № 103055048 від 10.07.2021 у загальному розмірі 27 950, 00 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту 19 000,00 грн. та заборгованості за відсотками, з урахуванням вчинення відповідачкою дій щодо пролонгації строку кредитування на 7 днів, у загальному розмірі 8 950,00 грн. та за вирахуванням сплачених відповідачкою коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками. При цьому, суд не погоджується з запереченнями відповідачки щодо перерахування їй первісним кредитором 19 000,00 грн., а не 20 000,00 грн., оскільки дана обставина спростовується наданою суду інформацією АТ КБ "Приват Банк". Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі, що перевищує нараховані проценти за період кредитування у розмірі 8 950,00 грн., суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року в цивільній справі № 444/9510/12. Підписанням Кредитного договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «Мілоан». Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні статей 641, 644 ЦК України на укладення договору позики та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Публічна пропозиція (оферта) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України визначає порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору, однак всі інші істотні умови які є необхідними для договорів даного виду, також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди зазначено в Індивідуальній частині договору про надання фінансового кредиту - Кредитному договорі. Таким чином, в частині стягнення процентів поза межами строку кредитування вимоги позову є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 1.5.1. Договору про споживчий кредит передбачена комісія за надання кредиту у розмірі 2 000, 00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Отже, наведеним пунктом договору встановлено сплату позичальником комісії за обслуговування заборгованості позичальника, тобто платежу, який споживач має сплатити на користь кредитора за дії, які банк здійснює на власну користь. Оскільки надання кредиту є обов`язком кредитодавця за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитора. Операція з обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється ним при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. За вказаних обставин, позичальнику було встановлено плату за таку супутню послугу кредитора, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, а відтак, нарахування плати за цю послугу є безпідставною. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19. Відтак, обов`язок позичальника сплачувати плату за надання кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа № 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа № 755/9486/21). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідачки заборгованості по комісії у розмірі 2 000,00 грн.. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, що заявлені позивачем в розмірі 6 000, 00 грн. суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачем надано суду Договір №42649746 про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року (доданого до позовної заяви); Додаткову угоду № 002932603706 від 10.05.2024 року до Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року; Детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Білецьким Б.М. від 10.05.2024 року; Акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаня робіт, надання послуг) від 10.05.2024 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що підлягають стягненню з відповідачки на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судові витрати, понесені на правову допомогу у розмірі 6 000,00 гривень. З огляду на вище викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн..

Outcome: partial