Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що батьками позивача були [PERSON] та [PERSON] . Дідом і бабою позивача по лінії батька були [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У 1961 році [PERSON] та [PERSON] збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (далі Спадковий будинок). [PERSON] та [PERSON] були членами колгоспу ім. Кірова с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, який на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25.02.1993 № 74 було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» (далі КСП «Бескид»). На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрація Закарпатської області від 07.04.1997 № 197 за [PERSON] та [PERSON] було визнано право на земельні частки (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Бескид» розміром по 0,71 в умовних кадастрових гектарах кожному без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) вартістю по 621,00 грн. На підтвердження цього права [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010157 (далі Сертифікат № 010157), а [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010158 (далі Сертифікат № 010158). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ЗК № 009510, [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,5996 га, призначені для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку та особистого селянського господарства, розташовані в урочищі «Біля хати» площею 0,11 га, в урочищі «Загорода» площею 0,08 га, в урочищі «Горбок» площею 0,3280 га, в урочищі «Загорода» площею 0,0816 га в с. Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області (далі Держакт № 009510). У Держакті № 009510 було допущено помилку у номері будинку проживання власника, а саме у акті вказано місце проживання [PERSON] [ADDRESS] , а фактично повинно бути [ADDRESS] . Окрім того, у Держакті № 009510 ім`я [PERSON] було записано як « [PERSON] », а у Сертифікаті № [NUMBER] як « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] , не залишивши заповіту. Спадкова справа не відкривалася. Після його смерті його дружина фактично вступила у володіння спадковим майном, зокрема на частку Спадкового будинку та Сертифікат № 010157, однак спадкові права офіційно не оформлювала. [PERSON] померла [INFO] . На момент її смерті у будинку [ADDRESS] зареєстрованим та фактично проживав лише її син [PERSON] (батько позивача). У 2024 році [PERSON] розпочав оформлення спадкових прав. У процесі підготовки документів з`ясувалося, що оригінали Сертифікатів № 010157, № 010158 та Держакта № 009510 втрачено. Крім того, правовстановлюючі документи на Спадковий будинок за життя спадкодавців не оформлювалися. 25.11.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М., яким була заведена спадкова справа № 163/2024. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено з огляду на: - відсутність оригіналів Сертифікатів № 010157 та № 010158; - відсутність оригіналу Держакта № 009510; - розбіжності в особових даних спадкодавця (ім`я та адреса); - відсутність правовстановлюючих документів на Спадковий будинок. У зв`язку з наведеними обставинами, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, в якому висловлено прохання: - встановити факт належності [PERSON] , 1927 р.н., померлій [INFO] , сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010158; - встановити факт належності вказаній особі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 009510; - визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; - визнати право власності за [PERSON] на земельну частку (пай) площею 0,71 умовного кадастрового гектара в майні КСП «Бескид» с. Нижній Студений на підставі сертифіката ЗК № 010157; - визнати право власності на пай площею 0,71 умовного кадастрового гектара на підставі сертифіката ЗК № 010158, в порядку спадкування за законом. - визнати право власності за [PERSON] на земельні ділянки згідно з держактом серії ІІ-ЗК № 009510, в порядку спадкування за законом, а саме: ?0,1100 га, урочище «Біля хати», для будівництва та обслуговування житлового будинку; ?0,0800 га, урочище «Загорода», для ведення особистого селянського господарства; ?0,3280 га, урочище «Горбок», для ведення особистого селянського господарства; ?0,0816 га, урочище «Загорода», для ведення особистого селянського господарства. Ухвалою суду від 25.08.2025 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Представник позивача подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та участі довірителя. У поданій заяві зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у поданій позовній заяві. Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника. Висловлено позицію за якою сільська рада визнає вимоги позову. [PERSON] подав до суду письмові пояснення, в яких висловив позицію про визнання вимог позовної заяви підтвердивши дійсність наведених у ній обставин та просив розглянути справу за його відсутності. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивач народився [INFO] в сім`ї [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що 31.10.1990 виконкомом Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області було зроблено відповідний актовий запис № 28 (а.с. 17). Дідом і бабою позивача по лінії батька були [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). У 1961 році [PERSON] та [PERSON] збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). На підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрація Закарпатської області від 07.04.1997 № 197 за [PERSON] та [PERSON] було визнано право на земельні частки (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Бескид» розміром по 0,71 в умовних кадастрових гектарах кожному без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) вартістю по 621,00 грн. На підтвердження цього права [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010157, зареєстрований 14.02.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 510 (Сертифікат № 010157), а [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010158, зареєстрований 15.02.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 511 (Сертифікат № 010158), що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 21.10.2024 року № 29-7-0.31-4979/2-24 (а.с. 54). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ЗК № 009510, виданого 30.07.2003 Нижньостуденівською сільрадою на підставі рішення цієї ж ради від 22.12.1998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 202, [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,5996 га, призначені для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку та особистого селянського господарства, розташовані в урочищі «Біля хати» площею 0,11 га, в урочищі «Загорода» площею 0,08 га, в урочищі «Горбок» площею 0,3280 га, в урочищі «Загорода» площею 0,0816 га в с. Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області (Держакт № 009510) (а.с. 32). Як свідчить довідка старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільради від 27.09.2024 № 686, у Держакті № 009510 було допущено помилку у номері будинку проживання власника, а саме у акті вказано місце проживання [PERSON] [ADDRESS] , а фактично повинно бути [ADDRESS] (а.с. 33). Окрім того, у Держакті № 009510 ім`я [PERSON] було записано як « [PERSON] », а у Сертифікаті № [NUMBER] як « [PERSON] ». Дід позивача, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 20). Як вбачається з довідки старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 27.09.2024 № 685, померлий [INFO] [PERSON] , 1926 р.н., був постійним мешканцем [ADDRESS] , разом з ним на момент його смерті у будинку проживала та була зареєстрована лише його дружина [PERSON] , 1927 р.н. (а.с. 21). На випадок своєї смерті [PERSON] , заповітів не складав, спадкові справи до його майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру № 79287976 та № 79287972 від 25.11.2024 (а.с. 22, 23). Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тим самим успадкувавши право власності на Сертифікат № 010157 та на належну померлому частку у праві власності на Спадковий будинок, тим самим ставши єдиним повноправним власником цього будинку. Однак за життя [PERSON] не оформила свої спадкові права у встановленому законом порядку. Баба позивача, [PERSON] , 1927 р.н., померла [INFO] в с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 25). За змістом довідки старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 12.09.2024 № 665, померла [INFO] [PERSON] , 1927 р.н., була постійною мешканкою [ADDRESS] , разом з нею на момент її смерті у будинку фактично проживав та був зареєстрований лише її син, [PERSON] , [INFO] (а.с. 28). 25 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою, на підставі якої було заведено спадкову справу № 163/2024 (номер у Спадковому реєстрі 73345899) до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 31). У процесі перевірки даних Спадкового реєстру нотаріусом було встановлено, що 08.09.2004 секретарем виконкому Нижньостуденівської сільради було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 45, з якого стало відомо, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповідала позивачу (а.с. 26, 27). Оскільки станом на 19.12.2004 позивач був неповнолітнім, то у відповідності до частини 4 статті 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) він вважається таким, що прийняв спадщину до майна померлої [PERSON] . У той же час оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, то він усуває від спадкування свого батька [PERSON] , який є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом. За встановлених обставин нотаріус не має правових підстав для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку із відсутністю оригіналів Сертифікату № 010157 та Сертифікату № 010158, які згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних сертифікатів (паїв)» є основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), відсутністю оригіналу Держакту № 009510, невідповідністю імені та адреси померлої [PERSON] у Держакті № 009510. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Згідно пунктів 12 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Зважаючи на те, що чинним законодавством не передбачена процедура внесення виправлень до сертифікатів на право на земельну частку (пай) та державних актів про право приватної власності на землю, з урахуванням втрати Сертифікату № 010158 та Держакту № 009510, позивач змушений звернутися до суду із цією заявою. Отже, зважаючи на відмову нотаріуса у видачі свідоцтв на спадщину за заповітом на сертифікат на земельну частку (пай) та земельні ділянки, зазначені у Держакті № 009510, для підтвердження прав позивача на набуття спадщини є необхідним встановлення факту належності [PERSON] , 1927 р.н., Сертифіката № 010158 та Держакту № 009510. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Розділом ІІ ЦК УРСР регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. У постанові від 18.12.2013 за результатами розгляду справи № 6-137цс13 Верховний суд України сформував наступну правову позицію: «Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації». В пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 № 6-54цс12). При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 175/2254/15 та постанові від 07.12.2020 у справі № 199/2754/17. Листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 3.1.-3.3. роз`яснював наступне: При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (31.01.1966-13.12.1995р.р.), державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статей 525-526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В пункті 3.1. Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання …у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. В пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року Пунктом 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, передбачено, що державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Якщо у відомостях про завершений будівництвом об`єкт, передбачений цим пунктом, відсутні необхідні відомості про нерухоме майно, передбачені пунктом 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, застосовується пункт 77 цього Порядку в частині відомостей про технічну інвентаризацію завершеного будівництвом об`єкта. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок, втратою оригіналів Сертифікату № 010157, Сертифікату № 010158 та Держакту № 009510, розбіжністю написання імені [PERSON] у правовстановлюючих документах, позивач позбавлений можливості оформити свої майнові та спадкові права в позасудовому порядку, а тому змушений звертатися до суду за захистом, обираючи передбачений пунктом першим частини 2 статті 16 ЦК України спосіб захисту свого права у вигляді визнання права. Як свідчить виписка з погосподарської книги № 680, видана 02.09.2024 старостою сіл Н. Студений та В. Студений Пилипецької сільради, згідно даних погосподарського обліку [PERSON] , 1927 р.н., була власником Спадкового будинку, який був побудований у 1961 році. Свідоцтво на право власності на Спадковий будинок сільською радою не видавалося (а.с. 43). Довідкою КП «Міжгірське БТІ» Міжгірської селищної ради від 22.07.2025 № 181 підтверджується, що станом на 31.12.2012 право власності на Спадковий будинок не зареєстровано (а.с. 44). Згідно Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, виданого 16.07.2025 ФОП [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № ТІ01:7807-9255-6637-5650, Спадковий будинок був побудований у 1961 році та має загальну площу 55,9 кв.м. (а.с. 45-51). Встановлено, що спадкодавець за життя набув право власності на майно, яке стало предметом спадкування. З огляду на наведені обставини, визнання позову відповідачем, а також відсутність даних про порушення прав чи законних інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved