Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувсь до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2019 року по листопада 2022 року, мають спільного сина [PERSON] , 2020 року народження. Після припинення спільного проживання син залишились проживати разом з матір`ю. Відповідачка фактично заперечує проти побачень з сином, ухиляється від контакту з ним щодо питань виховання дитини, чинить перешкоди у їх спілкуванні. На даний час він фактично позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права, брати участь у виховані сина та сприяти його розвитку. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд: зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] ; визначити наступні способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] : кожні 1та 3 вихідні дні (субота та неділя) календарного місяця на повний день з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька без присутності матері; щовівторка та четверга в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері; на святкові дні в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері; на день народження дитини в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері та на наступний день з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків, інших місць за бажанням дитини без присутності матері; спільного відпочинку із дитиною протягом одного календарного тижня весною, літом, осінню та зимою щороку під час відпустки батька без присутності матері дитини; відвідування разом з дитиною секцій, гуртків та розважальних заходів; безперешкодного відвідування дитини у період хвороби за місцем проживання або лікування; цілодобового спілкування з дитиною засобами телефонного та електронного зв`язку; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2023 року цивільну справу передано за підсудністю для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. 16 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, відповідачка [PERSON] вказала, що після припинення спільного проживання, малолітній спільний син [PERSON] , 2020 року народження, залишився проживати разом з нею за спільним погодженням з позивачем. Жодних перешкод вона не чинити у спілкуванні з дитиною. [PERSON] не надав доказів існування будь-яких перешкод у вихованні та спілкуванні з сином. А подані докази навпаки підтверджують активне обговорення між ними питань життя та розвитку дитини. Позивач також не звертався до органів опіки та піклування, у разі наявності перешкод. Вказала, що дитині проведена операція та лиш вона має змогу робити всі щоденні гігієнічні після опереційні процедури. Дитина також відвідує садочок та має специфічне харчування. Вона ніколи не заперечувала щодо відвідування дитиною секцій, гуртків та в цілому проти спілкування дитини з татом. Тому вона не порушувала жодних прав позивача та позов не може бути задоволений. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради висновок, щодо участі батька [PERSON] у вихованні та вільному спілкування з сином [PERSON] , [INFO] , а саме в наступний спосіб: - кожні 1 та 3 вихідні дні (субота та неділя) календарного місяця на повний день з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька без присутності матері; - щовівторка та четверга в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері; - на святкові дні в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері; - на день народження дитини в період часу з 18 год. 00 хв. по 21 год. 00 хв. без присутності матері, та на наступний день з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків, інших місць за бажанням дитини без присутності матері; - спільного відпочинку із дитиною протягом одного календарного тижня весною, літом, осінню та зимою щороку під час відпустки батька без присутності матері дитини; - відвідування разом з дитиною секцій, гуртків та розважальних заходів; - безперешкодного відвідування дитини у період хвороби за місцем проживання дитини або лікування; - цілодобового спілкування із дитиною засобами телефонного та електронного зв`язку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача адвокат Андрєєв І.П. позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання представники служби у справах дітей Бучанської міської ради Київської області не з`явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв, пояснень суду не надали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Святошинському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року шлюб між сторонами розірвано. З позовної заяви та відзиву вбачається, що після припинення спільного проживання, малолітній син залишився проживати разом з матір`ю [PERSON] . Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у\~статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). З пояснень представника позивача вбачається, що за час роздільного проживання між батьками виникають суперечки щодо участі батька у вихованні спільного сина. Натомість у відзиві відповідачка стверджує, що вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні та побачень батька з сином, тому позивач не мав підстав для звернення до суду в цілому. Так, суд відхиляє такі заперечення, що позивач не мав права звертатися до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні дитини, оскільки його права не порушені. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року в справі № 165/2839/17 (провадження № 61-6769св19) зроблено висновок, що «будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону». У даній справі відсутнє рішення служби у справах сім`ї за місцем проживання малолітньої дитини, жодна із сторін не зверталась до відповідної служби та не наполягали на наданні висновку за ухвалою суду. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (стаття 158 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування конкретних обставин справи. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року). Для дітей вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останніх, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2019 року у справі № 523/11605/16-ц) зазначено, що «обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини». Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принципи рівності прав батьків у вихованні дитини та забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд погоджується, що позивач як батько дитини має право на прийняття активної участі у житті, вихованні свого сина, має право і на регулярні побачення, на вільне спілкування, враховуючи в першу чергу інтереси дитини. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував про наявність перешкод, які чинить [PERSON] у спілкуванні з сином. Але жодного доказу суду не надав таким обставинам. Подана суду переписка сторін підтверджує можливість спілкування батька з сином. Так, є певні обговорення між сторонами, але відсутні докази того, що мати відмовляється, чинить постійні перешкоди у спілкуванні сина з батьком. Дана переписка є вибірковою та не відображає дійсні стосунки між сторонами. Інші докази чинення перешкод взагалі відсутні в матеріалах справи. Тому вимога про усунення перешкод задоволенню не підлягає. Сторони по справі, як батьки малолітньої дитини, бажають забезпечити їй належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з сином досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітнього сина, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом. При цьому, на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дітей, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, оскільки, саме це є причиною початку емоційних розладів у дитини. Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини з колишнім чоловіком (дружиною), зберігати незгоду між собою у таємниці від дитини, досягти співробітництва в інтересах дитини. Щодо встановлення графіку побачень дитини з батьком. Так, у наявних матеріалах справи відсутні докази, які б надали суду можливість визначити способи участі батька у житті сина. З поданої переписки сторін у месседжері вбачається, що мати дитини через наявність матеріальних труднощів взагалі обдумує переїзд на постійне місце проживання до міста Овруч. На час розгляду справи позивач не надав актуальної інформації про місце проживання дитини, про своє місце проживання, умови проживання, графік робити як свій, так і матері дитини. Не повідомив позивач і буденний графік сина. Відсутність таких доказів та інформації позбавляє суд можливості визначити коли, на скільки часу, періодичність побачень дитини з батьком, в тому числі за його місцем проживання. Зокрема, відсутність інформації про графік дитини, його місце проживання (Київська області чи м.Овруч) позбавляє визначити можливість вечірнього спілкування з сином. Відсутність інформації про графіки роботи батьків позбавляє суд визначити можливість спілкування дитини у вихідні, зважаючи на наявність права й матері дитини спілкуватись з дитиною не лише у будні, а в проводити час у свій вихідний день. Тому в даному випадку, суд враховує в першу чергу не право батька на спілкування з дитиною, а в першу чергу інтереси дитини. Про необхідність дотримання графіку дитини наголошується і в характеристиці психоемоційного стану дитину, складеного психологом. А відсутність будь-якої інформації позбавляє суд можливості визначити способи участі батька у спілкуванні з дитиною. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed