Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

13 травня 2024 року [PERSON] , через свого представника, звернулася до суду із позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою Третю дніпровську державну нотаріальну контору, із вимогою про усунення від права спадкування (а. с. 1-5,64-66 та на звороті). В обґрунтування заяви зазначає, що 06 липня 1998 року вона разом із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали право власності на житло, зокрема на квартиру [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] та [PERSON] померли, єдиними спадкоємцями після їх смерті є вони разом із братом [PERSON] , які прийняли спадщину та стали співвласниками вказаної квартири по частини кожен. [INFO] її брат [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями, які прийняли спадщину після його смерті є вона та відповідачка, яка є дружиною померлого. Вказує, що спадкодавець помер, через з давлення органів шиї зашморгом при повішенні до якого, як вона вважає, останнього довела відповідачка, бо вигнавши його з дому, вона залишила його в безпорадному стані, який викликаний тяжкими хворобами та відсутністю засобів до існування. Так, зазначає, що її брат з 1986 року по 1988 рік перебував на службі в ЗС, а з 1995 року по 2014 рік перебував у лавах МВС, займав посаду лікар ветеринарної медицини. Після припинення військової служби, він вийшов на пенсію. Єдиною можливістю забезпечення себе, було пенсійне забезпечення від держави. При цьому, вказує на те, що він останні 9 років тяжко хворів, переніс декілька разів гіпертонічні кризи, мав високий артеріальний тиск, а відтак потребував, постійної сторонньої допомоги. Стверджує, що відповідачка, як його дружина, постійним його доглядом не займалась, а фактично таким доглядом займалася вона, його сестра. Вказує, що під час спільного життя її брата з відповідачкою, між ними постійно виникали сварки, через те, що остання здійснювала на нього психологічний тиск, шантажуючи вигнати його з квартири в якій вони проживали все їхнє подружнє життя (кв. [ADDRESS] ). Зазначає, що в подальшому відповідачка, не дивлячись на наявність у чоловіка тяжких хвороб, все таки вигнала його з житла, фактично покинувши його в безпорадному стані. Стверджує, що за вказаних обставин [PERSON] вимушений був з що 16 вересня 2023 року орендувати житлове приміщення, але через хворобу він був обмежений фізичними можливостями, зокрема погано ходив, фактично не міг приготувати собі їжу. Більш того, вказує, на те що в орендованій квартирі її брат прожив до 14 листопада 2023 року, бо не мав фінансової можливості платити за неї далі, тому вона забрала його жити до себе в квартиру [ADDRESS] , де він проживав до дня смерті. Стверджує, що спадкоємець здійснив самогубство на фоні глибокої депресії, яка викликана психологічними знущаннями відповідачки над ним, через те, що остання залишила його в безпорадному стані, який викликаний тяжкими хворобами, тому він навмисно позбавив себе життя. Вважає, що оскільки відповідачка, як дружина спадкодавця, повинна була допомагати йому та надавати йому підтримку, натомість фактично відмовилася від цього обов`язку, вирішивши просто вигнати його та забути, що в свою чергу призвело до глибокої депресії спадкодавця, то відповідачка повинна бути усунута від спадкування після його смерті, тим більше, що вона навіть не займалася його похованням. З цих підстав, прохає суд усунути [PERSON] , від права на спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та стягнути з неї понесені позивачкою судові витрати. Ухвалою суду від 17 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 59). 24 травня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 17 травня 2024 року, позивачкою усунуто (а. с. 61-66 та на звороті). Ухвалою суду від 24 червня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 15 хвилин 31 липня 2024 року (а. с. 74), яка направлена учасникам справи до відому 24 червня 2024 року за вихідним № 15280/24-вих/2/204/2525/24 (а. с. 75). 10 вересня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки - адвоката Пасічніка Т.В. (а. с. 102-109), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачка є спадкоємицею першої черги після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , так само як і їх син [PERSON] , [INFO] . Вказує на те, що позивачка хоче усунути відповідачку від спадкування за законом, посилаючись на ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Однак, для доведення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин як перебування спадкодавця в безпорадному стані; ухиляння особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; потреба в допомозі саме цієї особи. Вказує, що лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Стверджує, що доводи позивачки про те, що спадкодавець через хворобу був обмежений фізичними можливостями, погано ходив, не міг приготувати собі їжу, потребував постійного догляду, який начебто здійснювала позивачка, мав важний матеріальний стан, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Так, зазначає, що [PERSON] з 01 липня 2017 року по 22 листопада 2023 року офіційно працював у ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини», на посаді сторожа за основним місцем роботи, не мав обмеження по роботі за станом здоров`я, що підтверджується відповіддю товариства. Крім того, зазначає, що у період з 16 квітня 2019 року по 26 грудня 2019 року, з 16 січня 2020 року по 30 грудня 2020 року, а також з 11 січня 2021 року по 27 жовтня 2023 року [PERSON] працював на ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» за сумісництвом на посаді лікаря медицини у ВВО № 146. Також, вказує на те, що останній отримував пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відтак померлий був працюючим пенсіонером, що в свою чергу спростовує доводи позивачки про його безпорадність та тяжкий матеріальний стан останнього. Крім того, вказує на те, що надані позивачкою на підтвердження фізичних обмежень спадкодавця медичні документи не можу бути належними доказами у справі та братися судом до уваги, оскільки вони надані за 2014 рік та 2020 рік, тоді як їх дія лише рік, тим більше, що помер спадкодавець у листопаді 2023 року. При цьому зазначає про те, що інших доказів на підтвердження позовних вимог (акту огляду, заяви про необхідність здійснення догляду, довідки МСЕК або висновку ЛКК, тощо) позивачкою суду не надано так само. як і не надано доказів того, що позивачка доглядала за померлим. Стверджує, що доводи позивачки про те, що підставою для самогубства її брата стала начебто заява відповідачки до органів поліції про замах померлого на вбивство її матері, є безпідставними, оскільки жодних заяв відповідачкою не подавалося, а доказів зворотного позивачкою суду не надано. Більш того, вказує на те, що про обставини особистого життя, трудової діяльності, здоров`я померлого позивачка не знала, бо вони перебували в поганих (ворожих) стосунках, зокрема через спадкове майно - частку кв. [ADDRESS] , яку успадкував померлий. Позивачка не пускала його в квартиру, здійснювала йому перешкоди у користуванні його часткою власності, що власне і стало підставою для укладення ним договору оренди від 16 вересня 2023 року. Стверджує, що позивачка ігнорувала свого брата, на його дзвінки та повідомлення не відповідала, до спірної квартири не пускала, що неодноразово було приводом для виклику поліції. Звертає увагу на те, що місцем самогубства останнього є саме спірна між позивачкою та померлим квартира. Разом з цим, зазначає, що жодним доказом по справі не підтверджується та обставина, що позивачка чи будь-які інші особи (родичі спадкодавця) зверталися до відповідачки з проханням надати померлому допомогу у будь-якій формі. Таким чином вважає, що неможливо встановити факт ухилення відповідачки від надання спадкоємцеві допомоги (тобто умисних дій відповідачки спрямованих на ухилення від надання спадкодавцеві допомоги), а доводи позивачки про поховання спадкодавця, не є підставою для усунення відповідачки від права спадкування, бо є такими, що можуть бути стягнуті зі спадкоємців у разі їх розумності та обґрунтованості. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 29 січня 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10 годину 27 лютого 2025 року (а. с. 188-190). У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Бервено О.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Відповідачка та її представник - адвокат Пасічник Т.В., у судовому засіданні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Прохали відмовити у їх задоволенні Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 листопада 2023 року (а. с. 27 на звороті). З довідки про причину смерті (а. с. 37) вбачається, що причиною смерті [PERSON] є здавлення органів шиї зашморгом при повішенні. З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 178 на звороті) вбачається, що [PERSON] з 30 вересня 1995 року перебував у шлюбі з [PERSON] (нині [PERSON] ), про що було складено актовий запис про шлюб № 546. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 133). 07 травня 2014 року за результатами ВЛК ГУМВС України в Дніпропетровській області за направленням командира в/ч було проведено огляд [PERSON] та видано свідоцтво про хворобу (а. с. 35 на звороті - 36 на звороті), згідно з яким встановлено, що останній має захворювання пов`язані з проходженням військової служби та на підставі ст. 39 (б), 41 (в), 14 (в), 13 (в), 62 (в), 38 (г), 64 (г) графи 3 Розкладу хвороб та фізичних вад Наказу МО України від 14 серпня 2008 року № 402 останнього визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. 23 грудня 2020 року [PERSON] проходив біохімічне дослідження крові (а. с. 33 на звороті) та консультацію нефролога (а. с. 34), яким йому встановив діагноз (№ 11.9 хронічний піелоніфрит - ?, симптоматичне артеріальна гіпертонія. ГБ- ? Цукровий діабет 2 типу, діабетична нефропатія). Призначено лікування: дієта № 9, 7; канефрон 2 таблетки - 2 рази на день, 7 днів; Пол-пала фіто чай - 2 тижні; лозартан 50 мг у вечорі - під контролем АД. З історії хвороби [PERSON] про первинний огляд № 12403001 (а. с. 34 на звороті - 35) вбачається, що він звертався за консультацією до терапевта 10 квітня 2022 року, 08 листопада 2022 року та 12 вересня 2023 року, останній раз із скаргами на кашель. Крім того, судом з відповіді ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини» № 93/08 від 08 серпня 2024 року встановлено, що [PERSON] з 01 липня 2017 року по 22 листопада 2023 року працював у ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини» на посаді сторожа за основним місцем роботи, при цьому, обмежень по роботі за станом здоров`я останній не мав (а. с. 111 - 115). З відповіді першого заступника генерального директора з економіки та фінансів [PERSON] ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 157/914 від 27 серпня 2024 року (а. с. 120-132) вбачається, що [PERSON] працював на даному підприємстві за сумісництвом на посаді лікаря ветеринарної медицини у ВВО № 146» у періоди: з 16 квітня 2019 року по 26 грудня 2019 року, з 16 січня 2020 року по 30 грудня 2020 року та з 11 січня 2021 року по 27 листопада 2023 року. Вказані відомості підтверджуються записами з копії його трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 116-119). 16 вересня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, зокрема кВ. [ADDRESS] (а. с. 40 на звороті - 41). З копії свідоцтва про право власності на житло, що видане ДЖКП «Південне» 03 липня 1998 року, вбачається що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що зроблений запис в ДМБТІ у реєстрову книгу 451к-679-71 (а. с. 29-30). Позивачка є рідною сестрою померлого [PERSON] , що підтверджується їх копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 01 лютого 1975 року та [NUMBER] від 01 грудня1972 року (а. с. 26 на звороті 27). Позивачка разом із братом прийняла спадщину після смерті їх батьків [PERSON] та [PERSON] , зокрема їх частки на квартиру [ADDRESS] та фактично з братом стала власниками по частці цієї квартири кожен. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] . З відповіді т. в. о. начальника підполковника поліції ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області № 436/6413 від 26 серпня 2024 року (а. с. 110) вбачається, що померлий [PERSON] звертався до органів поліції 20 жовтня 2023 року (а. с. 42 на звороті - 43) зі скаргою щодо протиправних дій його сестри [PERSON] , яка перешкоджала останньому потрапити у квартиру та відмовлялася від спілкування з ним (ЖЕО № 18605). Крім того, з вказаної відповіді вбачається, що до органів поліції щодо конфліктів з братом зверталася позивачка [PERSON] (ЖЕО № 15917 від 07 вересня 2023 року та № 19181 від 30 грудня 2023 року). 19 січня 2024 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 69 (а. с. 176). 03 березня 2024 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою із заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 285 (а. с. 182 на звороті). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка це її донька. Вказала, що донька разом із чоловіком та сином з 1995 року проживали в її ( [PERSON] ) квартирі, де вона їм виділила 2 кімнати, а сама проживала в третій. Вказала, що донька з чоловіком роз`їхалися у 2023 році, він з`їхав з її квартири, а донька із сином лишилися проживати разом з нею. Зазначила, що спочатку чоловік доньки приходив та дзвонив, а потім перестав. Вона почала хвилюватися, тому звернулася на його роботу (клініку сімейної медицини), де їй повідомили, що він працював до останнього, а потім його не стало, помер. Вказала, що після того, як вона дізналася про його смерть, вона подзвонила доньці та повідомила дану новину, а та, в свою чергу, подзвонила його сестрі, але вона на дзвінки не відповідала. Стверджувала, що жодних відносин вони з сестрою померлого не мали, останні не спілкувалися, бо [PERSON] забороняла померлому ходити до матері, коли та хворіла, а коли остання померла, то сестра навіть йому не повідомила про це. При цьому зазначила, що померлий не хворів, був здоровим чоловіком, але слабким в роботі (всю роботу по квартирі робила її донька). У судовому засіданні [PERSON] , як свідок, пояснила, що вони з братом не спілкувалися з 2004 року, а в червні 2021 року, коли захворіла їх мати (про що йому повідомили лікарі), то він приїхав до лікарні й сказав, що це йому дружина забороняє з ними спілкуватися, обіцяв приїхати згодом, але так і не приїхав. Де поховані батьки він не знав. Вказала, що на орендовану квартиру [PERSON] відвезла його колишня дружина. Зазначила, що коли [PERSON] їй написав, що він випив оцтову есенцію, то вона відразу поїхала до нього, надала йому першу допомогу, а потім забрала до себе на Червоний камінь. Стосунки між ними стали нормальними, вона відвезла його на кладовище, показала, де поховані їхні батьки. Стверджувала, що йому потрібен був медичний догляд, бо в нього були проблеми зі здоров`ям, він постійно лежав, вже не працював, нічого не міг робити, навіть приготувати собі їсти. При цьому, зазначила, що коли брат переїхав жити до неї, то він повідомив їй, що в нього цукровий діабет, але при цьому жодних ліків у нього з собою не було. Тому, останні два тижні вона за ним доглядала, піклувалася про нього. Стверджувала, що коли [PERSON] прийшло смс-повідомлення про дату судового засідання у справі про розірвання шлюбу з [PERSON] , він повісився. Разом з цим, стверджувала про те, що вона не знала, що брат писав на неї заяви до поліції щодо перешкод у користуванні власністю. У судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що позивачка її знайома, з [PERSON] вона познайомилася у листопаді 2023 року, коли приїжджала до неї в гості, до цього навіть не знала, що в неї є брат. Стверджувала, що він хворів, бо у нього було багато ліків та він сам себе не міг обслуговувати, вона його годувала двічі у день, варила перші страви. Вказала, що він не працював, завжди був удома, коли вона приходила, весь час ходив з телефоном, чекав, що дружина забере його назад. Зазначила, що при розмові з [PERSON] , він їй казав, що він не може жити без [PERSON] , дуже хоче жити разом з нею, хоча вона у нього забрала карти. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає і [PERSON] й [PERSON] . [PERSON] знає, бо та приїхала разом з чоловіком, орендувала йому квартиру (кімнату), заплатила перший внесок, а потім коли жив [PERSON] , то він сам справно платив готівкою. Зазначила, що наступного дня, приїхала мама [PERSON] , вона розклала йому всі речі (мішок та сумка). Вказала, що він дуже переживав, хотів повернутися до дружини. Разом з цим, зазначила, що вона жила разом з [PERSON] в одній квартирі, він сам завантажував пральну машинку, а вона її включала, вішала одяг, а потім віддавала йому вже сухий. Коли готувала їсти, то завжди його пригощала, бо він не вмів готувати (дзвонив дружині питав, як готувати). Вказала, що у неї також цукровий діабет, [PERSON] розказав їй про свій, бо просив у неї ліки, оскільки власних у нього не було. Пояснила, що з [PERSON] познайомилася перед виїздом [PERSON] , коли вона приїхала його забирати, бо він щось випив. Стверджувала, що вона йому нічого не купувала, він приїхав зі своїми речами, їжу купував собі сам. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Нормами п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, згідно з абз. 2 ч. 3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 759/18917/17 вказав на те, що у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка умисно ухилилася від надання допомоги спадкодавцю, який через хворобу був обмежений фізичними можливостями, погано ходив, не міг приготувати собі їжу, потребував постійного догляду, мав важний матеріальний стан, а в подальшому взагалі вигнала його з квартири, що призвело до глибокої депресії, на фоні якої він вчинив самогубство, та на їх підтвердження позивачкою надано суду копії медичних документів померлого, смс-повідомлення їх переписки та копію його записки. Однак, суд не приймає вказані докази до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема відомостями про постійне місце роботи померлого [PERSON] з 01 липня 2017 року по день його смерті на посаді сторожа в ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини», без обмеження по роботі за станом здоров`я, а також за сумісництвом у ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на посаді лікаря ветеринарної медицини у ВВО № 146 у періоди: з 16 квітня 2019 року по 26 грудня 2019 року, з 16 січня 2020 року по 30 грудня 2020 року та з 11 січня 2021 року по 27 листопада 2023 року. Крім того, у судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що померлий отримував пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказане, в свою чергу, спростовує доводи позивачки як про відсутність у [PERSON] засобів для існування, так і його безпорадний стан (за станом здоров`я майже не пересувався, не міг купити собі ліки та приготувати їжу). Щодо доводів позивачки про те, що відповідачка вигнала померлого з квартири, викресливши його із свого життя, у зв`язку з чим він був змушений орендувати квартиру, що в тому числі призвело до його глибокої депресії, суд зазначає наступне. Так, судом під час розгляду справи було встановлено, а сторонами не заперечувався той факт, що померлий тривалий час разом із родиною проживав у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності його тещі, а відтак відповідачка жодним чином не могла його вигнати з квартири, яка їй не належить, так само, як і жодним чином не могла йому перешкоджати жити у квартирі [ADDRESS] (1/2 частка), 1/4 частка якої належала померлому на праві спільної часткової власності за приватизацією та по 1/8 частці, які були ним успадковані після смерті його батьків. Водночас, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, а позивачкою не спростовано того факту, що саме вона перешкоджала померлому користуватися його часткою квартири [ADDRESS] , що неодноразово було приводом його звернень до органів поліції, що підтверджується копією його скарги та переписки з [PERSON] , а відтак фактично змусило останнього 16 вересня 2023 року укладати договір оренди житлового приміщення з [PERSON] . Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивачка тривалий час не спілкувалася з братом, саме через спірну (його) частку квартири, але у листопаді 2023 року забрала його до неї, де він власне 22 листопада 2023 року і вкоротив собі життя, хоча до цього, будучи на самоті в орендованій квартирі, він таких дій не вчинив. Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять жодних доказів ані того, що померлий був у безпорадному стані, а відповідачка мала винну поведінку, пов`язану із ухиленням від забезпечення та надання йому підтримки/допомоги та якої саме (фізичної/моральної), ані доказів того, що саме допомоги відповідачки потребував [PERSON] , а допомоги його сестри чи сина йому було недостатньо, ані того, що сам він чи позивачка чи будь-хто інший з даного приводу звертався до відповідачки, ані її відмови у наданні такої допомоги, ані доказів того, що відповідачка мала матеріальну/фізичну/моральну змогу надавати таку допомогу. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачкою не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, а відтак відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачки від права на спадкування після смерті її чоловіка, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed