Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

16 червня 2025 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до [INFO] (далі: відповідач-1), [INFO] (далі: відповідач-2), третя особа Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області (далі: третя особа), із позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 17\~000 грн., набутих без достатньої правової підстави. В обґрунтування заявленої позовної вимоги позивач посилався на сплату штрафу у розмірі 17\~000 грн. на підставі постанови №2118 від 31.01.2025, скасованої 15.04.2025 рішенням Київського районного суду м. Харкова. Таким чином, до Державного бюджету України ним сплачені грошові кошти у розмірі 17\~000 грн., що підлягають поверненню, як набуті без достатньої правової підстави. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. 26.06.2025 третьою особою подані письмові пояснення, з яких вбачається, що третя особа не набула та не зберігає у себе кошти позивача, а сплачений позивачем штраф у розмірі 17\~000 грн. зарахований до державного бюджету України. Підстави стягнення судових витрат з третьої особи або Державного бюджету відсутні, оскільки покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір, що узгоджується з висновком Верховного Суду від 30.04.2025 у №317/2638/24. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Позивач та представник третьої особи розгляд справи просили проводити за своєї відсутності, відповідачі причину неявки не сповістили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави, передбачені ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, судом не встановлені. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: 10.02.2025 позивач сплатив штраф за постановою №2118 у розмірі 17\~000 грн., що підтверджено квитанцією. 15.04.2025 рішенням Київського районного суду м. Харкова постанова №2118 від 31.01.2025, скасована, провадження у справі закрите. 28.04.2025 вищезазначене рішення набрало законної сили. Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд висновує: Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч.2 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Приписамич.3 ст.1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Суб`єктний склад зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави передбачає, що суб`єктами цих зобов`язань є набувач, який виступає боржником і потерпілий, який є кредитором. За загальним правилом, кредиторами можуть виступати лише ті особи, за чий рахунок відбувається безпідставне переміщення майнових цінностей. Інші особи можуть набувати статусу потерпілого (кредитора) тільки у випадках, прямо передбачених законом. При цьому таке зобов`язання за своєю юридичною природою виходить за межі зобов`язання у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатніх правових підстав. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Результат аналізу ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст.1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20. Відповідно до ч.1 ст.296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить Державі Україна. Від імені та в інтересах Держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади, що передбачено ч.1, ч.2 ст. 326 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.2 ЦК України, ч.1 ст.167 ЦК України кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин, яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до ч.1 ст.70 ЦК України, Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ст.174 ЦК України, Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодомкласифікації доходів бюджету. Судом встановлено, що позивач на виконання постанови №2118 від 31.01.2025 сплатив штраф у розмірі 17 000 грн. У подальшому, вказана постанова скасована рішенням суду. Враховуючи, що постанова №2118 від 31.01.2025 скасована, сплачені за нею грошові кошти підлягають поверненню позивачу згідно з ст.1212 ЦК України, скільки підстава, на якій вони отримані, відпала. Разом з тим, безпідставно сплачені грошові кошти підлягають стягненню саме з Державного бюджету України, а не з третьої особи, а витрати зі сплати судового збору з відпоаідача-2, а не з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, висновку Верховного Суду України від 30.04.2025 у №317/2638/24. За таких обставин, позовні вимоги підлягають часткову задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача-2. Отже, суд стягує з відповідача-2 на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Outcome: partial