Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Чередніченко Н.В. звернулась до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтва на право власності частково недійсним та визнання права власності на майно в спадок. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач проживала в незареєстрованому шлюбі з 2000 року і до дня його смерті. За життя [PERSON] склав заповіт, від 01 вересня 2015 року, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, та все те, що належатиме йому на момент смерті, він заповів [PERSON] . Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем по даному заповіту. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельних ділянок розміром 0,2500га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - кадастровий номер 3220288703:25:012:0009, та земельної ділянки розміром 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3220288703-25:012:0010, які розташовані за адресою [ADDRESS] . В установлений законом строк позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Позднякової Надії Миколаївни. Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказана відмова була мотивована тим, що з поданих документів, наявних в матеріалах спадкової справи, встановлено, що Свідоцтво про право власності на житло від 25.06.199 року, видане радгоспом «Хмельовик, згідно з розпорядженням від 04.06.1999 року № 579, пошкоджене, та ньому зазначено єдиного власника [PERSON] , в той же час згідно інформації, наданої Баришівським БТІ на запит нотаріуса, право власності на даний житловий будинок зареєстровано на праві спільної сумісної власності за: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В результаті чого немає можливості встановити розмір частки, яка є спадковою після смерті [PERSON] у вказаному спадковому майні, що унеможливлює видачу відповідних свідоцтв про право на спадщину. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року відкрито позовне провадження в вищевказаній цивільній справі, призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті в порядку загального позовного провадження. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу Відповідно до частини 1 статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. 29.01.2024 р. представником відповідача [PERSON] адвокатом Пучеком А.О. було подано зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування державних актів на земельні ділянки. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що [INFO] помер батько позивача за зустрічним позовом [PERSON] . 25 червня 1999 року на підставі розпорядження (наказу) № 579 від 04 червня 1999 року радгоспом «Хмельовик» було видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності з яким будинок загальною площею 63,20 м2 по вулиці [PERSON] (без зазначення номеру будинку) в селі Григорівка належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки № 469, виданої 12 вересня 2023 року КП «Баришівське БТІ», згідно матеріалів інвентаризаційної справи КП «Баришівське БТІ» співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого радгоспом «Хмельовик» 25 червня 1999 року, зареєстрованого Баришівським БТП в книзі № 1 реєстровий № 4. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції 1997 року), «Приватизація державного житлового фонду (далі приватизація)» - це відчуження квартир (будинків), у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України". Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції 1997 року), «До об`єктів приватизації належать багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, квартирах та одноквартирних будинках, наймачів (далі - квартири (будинки), громадянами на квартири кімнати y де мешкають два і більше наймачів ( далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму". Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. [PERSON] стверджує, що в 1999 році на момент приватизації спірного житлового будинку він постійно проживав в селі Григорівка в спірному будинку на правах члена сім`ї свого батька [PERSON] (що можуть підтвердити відповідні свідки) і свою письмову згоду органу приватизації (радгоспу «Хмельовик») на передачу його у спільну сумісну власність надавав. Відповідно до довідки № 90/16-13 від 22 грудня 2023 року, виданої Яблунівським старостинським округом, згідно погосподарської книги № 5. Яблунівської сільської ради за 1996-2000 роки за адресою [ADDRESS] рахується [PERSON] . [PERSON] (зараз [PERSON] ) в 1999 році проживала і була зареєстрована в місті Черкаси. Таким чином на момент приватизації спірного житлового будинку по [ADDRESS] проживав лише він, а [PERSON] та [PERSON] до нього ніякого відношення не мали, а значить і не мали права брати участь у його приватизації згідно положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 21 жовтня 2009 року на підставі рішення Яблунівської сільської ради від 22 січня 2008 року 16 сесій 5 скликання № 157 [PERSON] було видано державний акт серії ВИ № 9444732 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220288703:25:012:0009 та державний акт серії ВИ № 9444731 на право власності на земельну ділянку площею 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220288703:25:012:0010. Однак у відповідності з архівним витягом № 2 від 11 січня 2024 року, виданим Баришівським архівним сектором архівного відділу Броварської РДА, на підставі рішення Яблунівської сільської ради № 157-16-05 від 22 січня 2008 року, згідно статей 118 та 121 Земельного кодексу України, [PERSON] було передано у власність земельні ділянки в [ADDRESS] в розмірі 0,6775 га без визначення окремо земельних ділянок в розмірі 0,2500 га та 0,1775 га по [ADDRESS] і їх цільового призначення. Відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни і цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Таким чином, на думку [PERSON] , ні у відповідності з рішенням Яблунівської сільської ради № 157-16-05 від 22 січня 2008 року, ні у відповідності з статтею 120 ЗК України, [PERSON] не мав права набувати право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220288703:25:012:0009 та земельну ділянку площею 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220288703:25:012:0010. У зв`язку з вищевикладеним, відповідач за первинним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 16.04.2024р. зустрічний позов об`єднано у одне провадження з зустрічним позовом. 23.08.2024р. представником позивача за первинним позовом [PERSON] адвокатом Чередніченко Н.В. подано уточнення до позовної заяви до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтва на право власності повністю недійсним та визнання права власності на майно в спадок. В судовому засіданні позивач за первинним позовом [PERSON] та її представник адвокат Чередніченко Н.В. підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у уточненій позовній заяві; просили задовільнити позовну заяву у повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, просили застосувати до його вимог позовну давність. Відповідач за первинним позовом [PERSON] позов визнала, не заперечувала проти визнання свідоцтва про право власності не дійсним. Просила задовільнити первинний позов у повному обсязі та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, оскільки це повністю відповідало волі її покійного батька [PERSON] . Проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач за первинним позовом [PERSON] та його адвокат Пучек А.О. позовні вимоги не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзові на позов та у зустрічній позовній заяві. Просили відмовити у задоволенні первинного позову та задовільнити зустрічну позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що первинний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересі юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.10.2022р. (т.1 а.с.11). Згідно заповіту [PERSON] від 01.09.2015р., він заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, [PERSON] , [INFO] ( т.1 а.с. 10) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельних ділянок розміром 0,2500га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - кадастровий номер 3220288703:25:012:0009, та земельної ділянки розміром 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3220288703-25:012:0010, які розташовані за адресою [ADDRESS] . В установлений законом строк позивач [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Позднякової Надії Миколаївни ( т.1 а.с. 14). Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказана відмова була мотивована тим, що з поданих документів, наявних в матеріалах спадкової справи, встановлено, що Свідоцтво про право власності на житло від 25.06.199 року, видане радгоспом «Хмельовик, згідно з розпорядженням від 04.06.1999 року № 579, пошкоджене, та ньому зазначено єдиного власника [PERSON] , в той же час згідно інформації, наданої Баришівським БТІ на запит нотаріуса, право власності на даний житловий будинок зареєстровано на праві спільної сумісної власності за: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В результаті чого немає можливості встановити розмір частки, яка є спадковою після смерті [PERSON] у вказаному спадковому майні, що унеможливлює видачу відповідних свідоцтв про право на спадщину ( т.1 а.с.12-13) Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.06.199 року, виданого радгоспом «Хмельовик, на підставі розпорядження від 04.06.1999 року № 579, квартира ( будинок), яка ( який) знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] ( т.1 а.с. 15). Згідно довідки КП Баришівське БТІ № 469 від 12.09.2023р., право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.12.2012р. зареєстровано на праві спільної сумісної власності за: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( т.1 а.с. 16). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 444732, [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,2500га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - кадастровий номер 3220288703:25:012:0009, розташованої за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а.с.17-18). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 444731, [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3220288703-25:012:0010, яка розташовані за адресою [ADDRESS] ( т.2 а.с.19-20). Згідно довідки Баришівського БТІ № 392 від 25.09.2023р., інвентаризаційна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] становить 445\~823 гривні ( т.1 а.с. 27). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27.09.2023р., вартість земельної ділянки розміром 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3220288703-25:012:0010, яка розташовані за адресою [ADDRESS] становить 531,86 грн. ( т.1 а.с. 28-30). Згідно Витягу № НВ -9933826002023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки розміром 0,1775 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 3220288703-25:012:0010, яка розташовані за адресою [ADDRESS] становить 501\~077,57 грн. ( т.1 а.с. 210) Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27.09.2023р., вартість земельної ділянки розміром 0,2500га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - кадастровий номер 3220288703:25:012:0009, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 782,14 грн. ( т.1 а.с.31-33). Згідно Витягу № НВ 3201404762023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки розміром 0,2500га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - кадастровий номер 3220288703:25:012:0009, розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 5\~016,51грн. ( т.1 а.с. 210) Зі змісту свідоцтва про народження від 14.05.1996р вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] ( т.1 а.с. 35) Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.05.2015р. та витягу з Державного реєстру актив цивільного стану громадян, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 31.07.1999р. по 29.05.2015р. ( т.1 а.с. 37-38, 42-43 ) Рішенням Яблунівської сільської ради № 49-04-07 від 18.02.2016р., вулицю Леніна у с. Григорівка перейменовано на вулицю Щаслива ( т.1 а.с. 39) Згідно довідки № 301 від 09.10.2023р., виданої Яблунівським старостинським округом виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області, [PERSON] , [INFO] , проживав та був зареєстрований з 14.09.1999р. по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а.с. 40). Згідно відповіді на запит Баришівського архівного сектору архівного відділу Броварської райдержадміністрації №с70 від 05.10.2023р., в документах архівного фонду радгосп « Хмельовик» розпорядження від 04.06.1999р. № 579 не виявлено ( т.1 а.с. 41). Зі змісту довідки № 24 від 19.01.2024р., виданої Яблунівським старостинським округом виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області, вбачається, що згідно Погосподарської книги № 5 за 1996-2000роки, за адресою: [ADDRESS] , проживав і був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Крім нього ніхто не проживав і не був зареєстрований ( т.1 а.с. 111). Згідно технічної документації із землеустрою, було встановлено межі земельних ділянок в натурі ( на місцевості) на земельну ділянку з кадастровим номером 3220288703:25:012:0009 та на земельну ділянку з кадастровим номером 3220288703-25:012:0010, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а.с. 147-176) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 08-1361 від 02.12.2021р., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( т.1 а.с. 188) Зі змісту довідки № 90/16-13 від 22.12.2023р., виданої Яблунівським старостинським округом виконавчого комітету Березанської міської ради Броварського району Київської області, вбачається, що згідно Погосподарської книги № 5 за 1996-2000роки, за адресою: [ADDRESS] , рахується [PERSON] ( т.1 а.с. 189) Згідно архівного витягу № 2 від 11.01.2024р. Баришівського архівного сектору архівного відділу Броварської районної державної адміністрації Київської області, сільська рада вирішила передати у власність [PERSON] земельні ділянки, які розташовані в [ADDRESS] та [ADDRESS] ( т.1 а.с. 190). Згідно розпорядження органу приватизації № 51 від 06.08.2008р., доручено Баришівському БТІ формувати текст дублікату свідоцтва про право власності на приватизоване житло в [ADDRESS] , на слідуючих членів родини - [PERSON] ; дозволено Баришівському БТІ зареєструвати дублікат свідоцтва про право власності на [ADDRESS] за слідуючими членами родини - [PERSON] на праві приватної форми власності в установленому порядку. Свідоцтво про право, видане радгоспом « Хмельовик» 25.06.1999р. вважати таким, що втратило чинність ( т.1 а.с. 235) \~ \~ \~ \~Зі змісту довідки № 121 від 29.05.2025р., виданої Яблунівським старостинським округом виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області, вбачається, що цивільний чоловік [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та постійно проживав по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті були зареєстровані і проживали: цивільна дружина [PERSON] ( без реєстрації місця проживання, зареєстрована у [ADDRESS] ) по теперішній час ( т.2 а.с. 57) \~ \~ \~ \~ Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Отже, об`єктами спадщини за ЦК України є права та обов`язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус. Відповідно до статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та ціни папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, то не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо пише прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті І Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. Відповідно до ч. 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст. 14 Конституції України. Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з п. г ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням Спадщина належить спадкоємцю з моменту й відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Суд зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25 червня 1999 року, житловий будинок [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Вказане Свідоцтво про право власності на житло від 25 червня 1999 року не є недійсним, виходячи з наступного. Поряд з цим, на момент приватизації спірного житлового будинку, відповідачі по справі не були в ньому зареєстровані, не проживали, та не являлися членами сімей наймача будинку [PERSON] . В той же час, правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання, станом на 25.05.1999 року (дата розпорядження органу приватизації про передачу спірного будинку у власність) визначались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». За змістом ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється, серед іншого, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю. Відповідно до ст. 5. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, яка постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевого державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (буднику). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будників) і організація продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації, ( агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється КМ України. Відповідно до копії розпорядження органу приватизації від 25 травня 1999 року, воно було видране лише на ім`я [PERSON] , без зазначення інших членів сім`ї. Однак, відповідно до копій оспорюваного Свідоцтва, таке було видано і на інших членів сім`ї, в тому числі, і відповідачів по справі, не дивлячись на те, що від них заява на приватизацію спірного будинку не надходила.. Таким чином, на момент приватизації спірного житлового будинку, його наймачем був лише [PERSON] , який сам прийняв участь у приватизації державного житлового фонду спірної будинку відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, на час виникнення у спадкодавця [PERSON] права власності на житловий будинок в порядку приватизації, право власності врегульовувалось положеннями Закону України «Про власність», що втратив чинність відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям. Цивільного кодексу України» від 27.04.07 р. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у його редакцій, чинній за станом на 06.01.94 р., громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Відповідно до цього, цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Передача житла у власність громадянам відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є одним із видів угод (правочином) у розумінні норм цивільного права, що не заборонені законом. За змістом ст. 41 ЦК України у ред. 1963 р., угодами визнаються дій громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво або багатосторонніми (договори). Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] відповідно до Закопом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а Свідоцтво на право власності на житло від 25.06.199 року, видане радгоспом «Хмельовики, є | недійсним. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно Розпорядження органу приватизації від 06 серпня 2008 року № 51 «Про дозвіл на видачу дублікату свідоцтва про право власності», спадкодавець [PERSON] , звертався до органу приватизації з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до вказаного розпорядження органу приватизації, заяву [PERSON] було задоволено, та доручено Баришівському бюро технічної інвентаризації формувати текст дублікату свідоцтва про право власності на житло в [ADDRESS] на одного власника - [PERSON] . Також вказаним Розпорядженням було визнано таким, що втратило чинність Свідоцтво про право, видане радгоспом «Хмельовик» 25 червня 1999 року. Таким чином, спадкодавцем [PERSON] , було ініційоване питання щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на спадковий житловий будинок, однак процедура реєстрації права власності, в порядку приватизації державного житлового фонду завершена не була, оскільки органом БТІ не було видано дублікат Свідоцтва про право власності на житловий будинок згідно вказаного Розпорядження органу приватизації. За таких обставин, до позивача, як спадкоємця по заповіту переходить право власності на спадковий житловий будинок, з урахуванням наявності саме Розпорядження органу приватизації від 16 серпня 2008 року № 51 « Про дозвіл на видачу дублікату свідоцтва про право власності». Таким чином, спадкодавець [PERSON] за життя висловив свою волю на приватизацію вказаного житлового будинку, саме на своє одноосібне ім`я, крім того ініціював питання видачі дублікату свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, також на своє ім`я, що в свою чергу доводить той факт, що первісне свідоцтво було також сформоване лише на ім`я [PERSON] , який в подальшому помер і не встиг в органах БТІ, отримати дублікат Свідоцтва, і повністю закінчити в такий спосіб процедуру приватизації спірного житлового будинку, а тому у позивача, спадкоємця за заповітом, виникло право на спірний житловий будинок. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 01 листопада 2023 року справа № 183/80/21, висловив наступну правову позицію: За правилами статті 345 ЦК України (в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві та є вичерпним. До них, зокрема, відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного громадського житлового фонду, однак вони не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підставі відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.» Вказаний правовий висновок висловлений також Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13, в постанові Верховного Суду від 07.10.2019 року у справі № 6593/18, в постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі № 265/4940/20. Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на житло, в якому проживав спадкодавець, але помер до остаточного вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. В той же час, слід зазначити, що не дивлячись на те, що Свідоцтво про право власності на житло від 25 червня 1999 року, яке посвідчує право власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , визнано таким, що втратило чинність згідно Розпорядження органу приватизації 26 серпня 2008 року № 51 Про дозвіл на видачу дублікату свідоцтва про право власності», воно зареєстроване в органах БТІ, в зав`язку з чим підлягає скасуванню. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що первинний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. З приводу зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування державних актів на земельні ділянки суд зазначає наступне. Відповідач за первинним позовом [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві зазначає, що 25 червня 1999 року на підставі розпорядження № 579 від 04 червня 1999 року радгоспом «Хмельовик» було видано Свідоцтво про право власності на житло у відповідності з яким, будинок по [ADDRESS] було передано у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] підтверджує, що йому ще у 1999році було відомо про те, що спірний будинок було передано у власність не йому одноосібно, а у власність трьох осіб. В той же час, будучи допитаним в судовому засіданні, відповідач [PERSON] вказав, що вважає таку передачу у власність будинку, в тому числі, його покійному батьку, та сестрі [PERSON] , незаконною, та що його право на будинок в зав`язку з цим було порушене ще з самого початку приватизації, і йому було про це відомо. Так само відповідачу було відомо про Приватизацію земельної ділянки та видачу Державних актів на право власності на землю на ім`я його покійного батька [PERSON] . Аналогічною є позиція відповідача [PERSON] в частині порушення його права власності внаслідок приватизації будинку, що також прослідковується з тексту його зустрічної позовної заяви, у якій він вказує на незаконність приватизації спірного будинку з самого початку, та що це є порушенням його права власності, при цьому відповідач посилається в своїй зустрічній позовній заяві на вимоги ст. 16 ЦК України, та вказує про те, що він звертається наразі до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, відповідачу [PERSON] було відомо про його порушене право ще в 1999 році. Однак, до суду за захистом свого порушеного права, в частині визнання недійсним Свідоцтва про право власності на будинок, та скасування Державних актів на право власності на землю, відповідач звернувся лише в 2024 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Так, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може вернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалися або могла довідатися про порушення свого прави або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Частиною 1 статті 127 ЦПК України закріплено, що суд за заявою учасника справи поновлює процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16 дійшов наступного правового висновку: «пунктом 1 статті 6. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кільки важливих цілей, а саме забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про подій, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»: пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся на його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Суд звертає увагу на той факт, що ані зустрічна позовна заява, ані матеріали справи не містять мотивованого клопотання позивача за зустрічним позовом про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з вказаним позовом. Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Відповідно до ст. 55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права власності. В силу ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, задовольняючи первинний позов, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів за первинним позовом - [PERSON] та [PERSON] , солідарно, на користь позивача - [PERSON] , сплачений судовий збір у сумі 5\~619 ( п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 70 коп. ( 1103,60 грн. + 4516,10 грн.)

Outcome: approved