Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] , через свого представника адвоката Колесник Юлію В`ячеславівну, звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просила встановити факт проживання однією родиною її матері - [PERSON] та [PERSON] з 1998 року та до 02.10.2009 р.; встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яку вона прийняла, але не оформила за життя після смерті матері, [PERSON] , (як спадкоємець І черги за законом), що померла [INFO] , та [PERSON] (як спадкоємця 4 черги за законом), що помер [INFO] . В обґрунтування\~позову представник\~позивача зазначила,\~що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно фактично належало [PERSON] як спадщина після її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] постійно проживала зі спадкодавцями матір`ю та вітчимом в зазначеному будинку з 1998 року до часу їх смерті, а після смерті залишилась проживати там. Незважаючи на фактичне прийняття спадщини, оформлення прав на майно не було здійснене через розбіжність у по батькові матері в документах (« [PERSON] » замість « [PERSON] » / « [PERSON] »), що унеможливило підтвердження родинного зв`язку нотаріальним шляхом. Після смерті [PERSON] спадщина була прийнята її донькою (заявницею), яка звернулася до нотаріуса у встановлений строк. Однак 09.02.2024 року отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я матері. На майно після смерті [PERSON] інші спадкоємці (включно з його рідною донькою [PERSON] ) із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не приймали спадщину. Таким чином, [PERSON] фактично прийняла, проте не оформила спадщину, що залишилася після смерті її вітчима, як спадкоємець четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України. У зв`язку з цим вона, як спадкоємець за законом після смерті матері, не може оформити свої спадкові права. Ураховуючи викладене, змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.02.2025\~року по зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Сторони, повідомленні своєчасно та належним чином, у судове засідання, призначене на 17.09.2025 не з`явилися. Представник позивача адвокат Колесник Ю.В. надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, проте надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міської ради Козій А.О. надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності представника та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ч. ч. 1, 3\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Судом на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов наступних висновків. Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1\~ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено,\~що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Факт родинного зв`язку між позивачкою та померлою її матір`ю [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] від 24 жовтня 1967 року. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було заведено спадкову справу на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини, поданої у встановлений законом строк, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру. Однак 09.02.2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що на ім`я [PERSON] не оформлене право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди за адресою: [ADDRESS] , хоча вона фактично прийняла це майно як спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] та її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , з якими вона проживала однією сім`єю. Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями належал [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (по кожному), що підтверджується договором купівлі-продажу, актом прийому в експлуатацію та договором дарування. Після смерті [PERSON] у 2006 році, її спадщину прийняла донька [PERSON] , яка на час смерті спадкодавця була з нею зареєстрована та постійно проживала. Водночас, за життя вона не змогла оформити спадкові права через розбіжності в документах щодо по батькові в її свідоцтві про народження зазначено « [PERSON] » (російською), тоді як у матері « [PERSON] » / « [PERSON] », що унеможливлювало підтвердження родинного зв`язку нотаріально. Також після смерті [PERSON] у 2009 році, [PERSON] фактично прийняла спадщину і після нього як член сім`ї, що проживала з ним однією родиною, проте не оформила її у встановленому порядку. Інші спадкоємці, зокрема донька [PERSON] , [PERSON] , спадщину не приймали, заяви до нотаріуса не подавали, разом із спадкодавцем не проживали. Таким чином, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України, проте не оформила її нотаріально. Позивачка, як спадкоємець за законом після смерті своєї матері, звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак отримала відмову у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності за її матір`ю. 02.10.2024 року позивач отримав роз`яснення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області про те, що встановити склад спадкового майна неможливо до вирішення питання щодо встановлення частки спадкодавця у спільному майні, та для вирішення вказаного питання запропоновано звернутися до суду. За нормою частини 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі\~статтею 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною 1\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень частини 1\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (стаття 328 ЦК України) Згідно з частинами 1, 2\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1\~статті 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За нормою частини 1\~статті 357 ЦК України\~частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. На підставі частини 1\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина 1\~статті 368 ЦК України). За нормою частин 1, 2\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Положеннями частин 1, 2\~статті 370 ЦК України\~передбачається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до статей\~1218,\~1226 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Як роз`яснено пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 № 20\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його органами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід вважати, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до\~статті 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, перевіривши доводи, викладені сторонами, встановивши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є юридично обґрунтованим, підтвердженим належними і допустимими доказами та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved