Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Адвокат Банар В.В., який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2025 [PERSON] було вручено повідомлення про підозру за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, тобто за спричинення ним особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. 17.03.2025 Уманським міськрайонним судом у справі №705/1531/25 [PERSON] було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб з моменту взяття під варту, без визначення розміру застави, у зв?язку з чим він з 17.03.2025 по 07.05.2025 перебував під вартою в Черкаському СІЗО. 07.05.2025 Уманським міськрайонним судом було змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби, який полягає в забороні підозрюваному у період з 22:00 години до 06:00 години наступного дня залишати житло в межах строку досудового розслідування, тобто до 13.05.2025 включно, [PERSON] було звільнено з-під варти у залі суду. В подальшому запобіжний захід продовжено не було. 03.06.2025 Заступником керівника Уманської окружної прокуратури Місюрою С.О. була винесена постанова про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] , в якій зазначено, що кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України в межах кримінального провадження № 12025250320000423 від 15.03.2025 закрито через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Позивач вважає, що закриття кримінального провадження із зазначених підстав є підставою для відшкодування [PERSON] моральної шкоди, адже закриття справи через відсутність в його діях складу злочину свідчить про те, що його притягнуто до кримінальної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою матеріальні витрати, тому з даним позовом представник позивача звернувся до суду. Ухвалою судді від 22.08.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачам право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За вх. № 22472 від 01.09.2025 від представника ГУНП в Черкаській області Желізняк Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов не підлягає до задоволення. Відзив обгрунтований тим, що 16.03.2025 [PERSON] було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 статті 121 КК України, з урахуванням його показів. 17.03.2025 Уманським міськрайонним судом Черкаської області розглядалося клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно [PERSON] , під час розгляду якого захисник підозрюваного [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання та застосування до його підзахисного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив обрати [PERSON] запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, надавши йому можливість працювати. Просив врахувати, що його підзахисний визнає вину та співпрацює з органом досудового розслідування. В судовому засіданні підозрюваний [PERSON] визнав причетність до вчиненого злочину згідно повідомленої йому підозри та не заперечував проти обставин, викладених у клопотанні та пояснив, що протягом 14.03.2025 він вживав спиртні напої вдома, після чого додому прийшов його пасинок [PERSON] , який також був напідпитку. Близько 22 години між ними виник побутовий конфлікт, під час якого він наявною в будинку битою наніс потерпілому удар по голові, після чого ліг спати. Наступного ранку, коли він прокинувся, його дружина викликала швидку, оскільки [PERSON] скаржився на болі. В результаті всебічного та повного проведення досудового розслідування, 03.06.2025 прокурором у кримінальному провадженні було винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного, згідно якої кримінальне провадження відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 121 КК України, в межах кримінального провадження № 12025250320000423 від 15.03.2025 закрито через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей отримати, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. В постанові зазначено, що «Вранці 15.03.2025 [PERSON] надав працівникам поліції пояснення щодо конфлікту та нанесення удару. Зазначив, що не мав наміру спричинити тяжкі тілесні ушкодження, діяв емоційно, під впливом ситуації. Визнав свою вину, заявив про готовність понести покарання згідно закону. Під час допиту в якості підозрюваного 15.03.2025 [PERSON] підтвердив, що 14.03.2025 у ході конфлікту з пасинком [PERSON] завдав останньому удар дерев`яною битою в голову у відповідь на фізичну агресію. Пояснив, що викликав швидку та супроводжував потерпілого до лікарні. Надані пояснення узгоджуються із відеозаписом камери №10 Уманського РУП в Черкаській області, зафіксованим під час складання протоколу затримання, де [PERSON] добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] ». Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного від 03.06.2025 також вбачається, що кримінальне провадження закрито через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей отримати, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, з урахуванням наданих потркпілим показів щодо спричинення йому тілесних ушкоджень не [PERSON] , а іншою особою. Із зазначеного вбачається факт само обмови. Про наявність факту самообмови також йдеться у ухвалі Уманського міськрайонного суду від 17.03.2025 по справі № 705/1531/25 про обрання міри запобіжного заходу. Крім цього, слідством виконано свій обов?язок щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та встановлено підозрюваного у кримінальному провадженні, направлено справу до суду. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки [PERSON] під час досудового слідства давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінального провадження. За вх. №22689 від 03.09.2025 від представника позивача адвоката Банара В.В. надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач не погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві, в тому числі стосовно самообмови. Погодитися з такою позицією ГУНП в Черкаській області позивач не може виходячи з того, що у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою треба розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено насправді, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча насправді воно вчинено групою осіб. При розгляді та дослідженні цього питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до особи насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи. [PERSON] не надавав завідомо неправдивих показань. У даному випадку має місце недоведення органами досудового слідства складу злочину, який інкримінувався позивачу, а саме не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. В матеріалах кримінального провадження містяться протоколи допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , в яких вони зазначають, що потерпілий 15.03.2025 в період часу з 02.30 по 2.50 знаходився в іншому місці за адресою проживання свідків, де і було нанесено йому травми. Зазначені покази були надані 16.03.2025, а з клопотанням про обрання запобіжного заходу Позивачу слідчі органи звернулись до суду 17.03.2025, не надавши оцінку зазначеним свідченням та послались лише на нібито самообмову позивача де зазначили, що позивач визнав причетність до вчиненого злочину згідно повідомленої йому підозри та не заперечував проти обставин, викладених у клопотанні. З протоколом допиту підозрюваного, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, позивач не знайомився, не підписував його та не отримував копії, а відомості які були викладені в ньому є неправдиві і були придумані та написані працівниками поліції самостійно. В разі надання ГУНП в Черкаській області протоколу допиту підозрюваного від 15.03.2025, в якому нібито зафіксовано самообмову позивача до матеріалів цивільної справи як доказу самообмови, позивач буде клопотати перед судом про витребування оригіналу вищезазначеного протоколу від ГУНП в Черкаській області та клопотати перед судом про проведення почеркознавчої експертизи з метою встановлення дійсності підпису позивача в протоколі допиту підозрюваного, в якому нібито позивач себе самообмовив. Інших доказів самообмови позивача матеріали кримінального провадження 12025250320000423 від 15.03.2025 не містять. Отже, належних та допустимих доказів того, що [PERSON] як підозрюваний надавав завідомо неправдиві показання з метою переконати органи досудового слідства та суд у тому, що саме він вчинив злочин та такими діями перешкоджав з`ясуванню істини, та така самообмова зафіксована в матеріалах кримінального провадження, ГУНП в Черкаській області не надало. Крім того, саме на органи досудового розслідування покладено обов`язок всебічного, повного й об`єктивного розслідування обставин кримінального правопорушення, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги у порівнянні з іншими доказами, вони можуть бути покладені в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі. Визнання в суді своєї вини не підтверджує факту самообмови, яка має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини. Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях складу злочинів є реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок Держави. За вх. № 22698 від 03.09.2025 від представника Державної казначейської служби України Яроша С.В. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди, що передбачена п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно з ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З наведених законодавчих норм слідує, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства. В даному випадку позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв?язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт закриття кримінального провадження стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Крім того звертаємо увагу суду, що позивачем розмір морального відшкодування обґрунтовано завищено, оскільки за приписами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчуючи набранням виправдувальним вироком законної сили, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Казначейство вважає заявлену позивачем суму моральної шкоди в розмірі 21066,66 грн. надмірною і такою, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави Україна. Із наданого відзиву вбачається, що Державна казначейська служба України у повному обсязі заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] та вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. За вх. № 23460 від 12.09.2025 від представника Черкаської обласної прокуратури Головня І.Я. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не визнає пред?явлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що до ЄРДР 15.03.2025 за № 12025250320000423 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в межах якого потерпілим визнано [PERSON] , якому були спричинені умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Того ж дня, 15.03.2025 [PERSON] затримано в порядку ст. 208 КПК України. Під час допиту в якості підозрюваного 15.03.2025 останній підтвердив, що 14.03.2025 у ході конфлікту з пасинком [PERSON] завдав останньому удар дерев`яною битою в голову у відповідь на фізичну агресію. Пояснив, що викликав швидку та супроводжував потерпілого до лікарні. Надані пояснення узгоджуються з відеозаписом камери в кімнаті № 10 Уманського РУП в Черкаській області, зафіксованим під час складання протоколу затримання, де [PERSON] добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] [PERSON] 16.03.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та 17.03.2025 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 13.05.2025. Адвокат Банар В.В. 23.04.2025 звернувся до Уманського міськрайонного суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу стосовно підозрюваного [PERSON] , у результаті чого 07.05.2025 ухвалою слідчого судді вказане клопотання задоволено та [PERSON] змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби до 13.05.2025, з урахуванням повного визнання вини [PERSON] у вчиненому. Після стабілізації стану здоров`я потерпілий [PERSON] 01.04.2025 надав свідчення, згідно з якими тілесні ушкодження отримав не від [PERSON] , а внаслідок конфлікту зі своїм братом [PERSON] . Враховуючи викладене, прокурором у кримінальному провадженні 03.06.2025 прийнято рішення про закриття кримінального провадження №12025250320000423 від 15.03.2025 стосовно підозрюваного [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Разом з тим, виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Черкаської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12025250320000423 від 15.03.2025, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Крім того, на момент повідомлення про підозру наявна сукупність доказів, зокрема показань, речових доказів і відомостей, що узгоджувалися з інформацією, давала обґрунтовані підстави вважати про можливу причетність [PERSON] до вчинення злочину. Після проведення додаткових слідчих (розшукових) дій, зокрема слідчих експериментів, допитів свідків, судових експертиз, психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа (06.05.2025, 13.05-14.05.2025), а також опрацювання матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій (ухвала суду від 21.04.2025), попередня доказова сукупність в ході досудового розслідування спростована. Додаткових відомостей, які б підтверджували причетність до вчинення злочину саме [PERSON] не встановлено. В той же час, кримінальним процесуальним законом передбачена можливість обмеження прав громадян з метою досягнення завдань кримінального провадження, у свою чергу кримінально-процесуальна діяльність прокурора зумовлена завданнями кримінального провадження та покладеними на нього кримінальним процесуальним законодавством обов`язками, яка здійснюється у порядку та на підставі вимог, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, згідно якого допускаються відповідні обмеження прав громадян. Тобто, здійснення процесуальних дій органом досудового розслідування й суду в межах та порядку, передбаченому КПК України, для досягнення завдань кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з чітким та безумовним дотриманням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України, не може саме по собі заподіювати моральні страждання особі, стосовно якої вони здійснюються, без доведення такою особою складу заподіяного правопорушення та всіх його елементів. При цьому, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування, прокуратури у ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду. Також, зазначене не підтверджується і жодним судовим рішенням щодо визнання незаконними дій та рішень органів прокуратури. Навпаки, в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12025250320000423 від 15.03.2025 органи прокуратури діяли згідно вимог КПК України, оскільки будь-які рішення чи дії Черкаської обласної прокуратури стосовно [PERSON] незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а закриття кримінального провадження не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ст. ст. 9, 11, 12 КПК України. Таким чином, недотримання органами досудового розслідування чи прокуратури вимог зазначеної статті у передбачений законом спосіб не встановлено, а отже відсутні підстави для твердження про незаконність таких дій. З урахування викладеного, за відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1176 ЦК України та Закону. Також не заслуговують на увагу суду доводи позивача, про те що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством спричинило моральні страждання, оскільки характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) останнім не зазначено. Закриття кримінального провадження не є свідченням протиправної поведінки органу досудового розслідування та прокуратури, а необхідність захисту від обвинувачення не носить об`єктивного характеру. З огляду на викладене, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки [PERSON] під час досудового слідства давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінальної справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування шкоди встановлюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Судом встановлено, що Уманським РУП ГУНП в Черкаській області до ЄРДР 15.03.2025 за №12025250320000423 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в межах якого потерпілим визнано [PERSON] , якому були спричинені умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Того ж дня, 15.03.2025 було затримано громадянина [PERSON] в порядку ст. 208 КПК України та проведеного його допит, під час якого допитаний [PERSON] пояснив та підтвердив, що 14.03.2025 у ході конфлікту з пасинком [PERSON] завдав останньому удар дерев`яною битою в голову у відповідь на його фізичну агресію. Також пояснив, що він викликав швидку допомогу та супроводжував потерпілого до лікарні. Такі пояснення були зафіксовані відеозаписом камери в кімнаті №10 Уманського РУП в Черкаській області, під час складання протоколу затримання, де [PERSON] добровільно повідомив про нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] . [PERSON] 16.03.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та 17.03.2025 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 13.05.2025. В судовому засіданні під час розгляду слідчим суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області подання про обрання міри запобіжного заходу відносно [PERSON] , останній визнав свою провину у вчиненому та його причетність до вказаного злочину, що відображено в ухвалі слідчого судді від 17.03.2025. Вказана ухвала слідчого судді не скасована, не змінена та вступила в законну силу. Згодом, 23.04.2025 адвокат Банар В.В. звернувся до Уманського міськрайонного суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу стосовно підозрюваного [PERSON] , у результаті чого 07.05.2025 ухвалою слідчого судді вказане клопотання було задоволено та [PERSON] змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби до 13.05.2025, з урахуванням повного визнання вини [PERSON] у вчиненому. Після стабілізації стану здоров`я потерпілий [PERSON] 01.04.2025 надав свідчення, з яких було встановлено, що тілесні ушкодження він отримав не від [PERSON] , а внаслідок конфлікту зі своїм братом [PERSON] . З урахуванням наданих потерпілим [PERSON] показів, прокурором у кримінальному провадженні 03.06.2025 прийнято рішення про закриття кримінального провадження №12025250320000423 від 15.03.2025 стосовно підозрюваного [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги тим, що [PERSON] зазнав кримінального переслідування з боку органів досудового розслідування і прокуратури, яке супроводжувалось втручанням у його права на приватне життя. Внаслідок незаконних дій органів, що здійснювали оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури йому завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні його нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Законність цього кримінального переслідування не була доведена уповноваженими органами у встановленому порядку та в межах відповідного розслідування. При визначенні розміру моральної шкоди просить враховувати обставини, які мають суттєве значення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, час перебування його в Черкаському СІЗО, час та зусилля, які були необхідні, для відновлення порушених прав, вимоги розумності і справедливості, мінімальний розмір моральної шкоди. Виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, позивач визначив моральну шкоду в розмірі 21066,66 грн. Із зазначеного можливо зробити висновок, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на незаконні та неправомірні дії органів досудового розслідування. Суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] було оголошено підозру у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підґрунтям якої були надані ним добровільні покази стосовно вчиненого. Такі покази не змінювалися [PERSON] протягом усього часу проведення досудового розслідування, допоки потерпілий прийшовши до свідомості в медичному закладі, дав покази, які повністю спростували причетність [PERSON] до вказаного злочину, після чого кримінальне провадження відносно нього було закрите. Як на досудовому розслідуванні зазначеного кримінального провадження, так і в судових засіданнях щодо обрання міри запобіжного заходу та в подальшому її продовження, [PERSON] беззаперечно визнавав свою вину у спричинені його пасинку [PERSON] тілесних ушкоджень. При цьому, позивачем та його представником не надано жодного доказу того, що [PERSON] давав такі покази чи пояснення під будь-яким впливом сторонніх осіб, в тому числі працівників правоохоронних органів. Із позовної заяви вбачається, що позивач та його представник ставлять під сумнів відомості, занесені до протоколу допиту підозрюваного [PERSON] , вважають їх надуманими та такими, що не відповідають змісту дійсних показів [PERSON] . Проте, протягом перебування у провадженні суду вказаної цивільної справи, з клопотанням щодо витребування доказів (протоколу допиту підозрюваного) для дослідження його в судовому засіданні чи призначення і проведення почеркознавчої експертизи, вони не зверталися. Будь-яких інших доказів на підтвердження їх сумнівів суду також не надано. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року\~\~у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов?язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами. При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018\~\~по справі №915/1015/16\~\~від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий зв?язок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. В постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Суд зауважує, що питання про відшкодування шкоди вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи доводи сторін, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосувавши вищезазначені норми ЦК України. Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку їх безпідставністю та необгрутованістю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв?язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed