Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, згідно якого просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.01.2021 між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, що на день підписання договору за офіційним курсом Національного банку Україїни складало 563 000,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути у строк до 28.02.2021. На підтвердження укладення договору позики, відповідач склав розписку, яка посвідчує факт передачі йому відповідної грошової суми та умови повернення позики. Разом з цим, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, суму позики не повернув, а тому позивач звернувся до суду захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2025 матеріали позовної заяви передано до провадження судді Аббасової Н.В. Ухвалою суду від 17.02.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у призначені судові засідання жодного разу не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 28.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, що на день підписання договору за офіційним курсом Національного банку України складало 563 000,00 грн., які [PERSON] зобов`язався повернути у строк до 28.02.2021. Також матеріали справи містять розписку [PERSON] від 28.01.2021, згідно якої останній підтвердив отримання коштів від [PERSON] в розмірі 20 000,00 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України складає 563 000,00 грн. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США, що підтверджується договором позики від 28.01.2021 та розпискою від 28.01.2021, згідно яких суму боргу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США відповідач зобов`язувався повернути не пізніше 28.02.2021 року. Підтверджень що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У ході розгляду даної цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені договором строки, а також подання відповідної зустрічної позовної заяви щодо оспорювання відповідного правочину. Суд зауважує, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що кошти в розмірі 20 000,00 доларів США позичальником не повернуті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку, сума позика була отримана відповідачем в іноземній валюті, а тому враховуючи те, що наразі чинним законодавством не передбачено заборони виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті, то вимога позивача про стягнення суми позики в іноземній валюті є правомірною. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 20 000,00 доларів США є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 8 358,16 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved