Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

04.09.2025 [PERSON] звернувся до суду через Електронний суд, діючи в інтересах заявника [PERSON] , із вищевказаною заявою, в якій просить встановити факт народження [PERSON] , [INFO] в селищі Кольчугіно Симферопільського району (тимчасово окупована територія АР Крим). В обґрунтування поданої заяви представник заявника вказує, що [PERSON] є рідною бабусею [PERSON] . Батьки [PERSON] проживають на тимчасово окупованої території АР Крим і не мають можливості зареєструвати факт народження дитини відповідно до вимог законодавства України. За таких обставин, бабуся народженої, як зацікавлена особа, змушена звернутися до суду за визнанням вказаного факту. Вказує, що встановлення факту народження дитини їй необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини, встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. В судове засідання заявник та її представник не з`явилися, в прохальній частині заяви наявне клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, хоча повідомлявся про час та місце проведення судового засідання належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Пунктом 7 частини 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Отже, правила статті 317 ЦПК України надають батькам або одним з них, їхнім представникам, членами сім`ї, право звертатися до суду цивільної юрисдикції з метою встановлення факту народження їх дитини на тимчасово окупованій території України. Усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території держава гарантує права та свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з урахуванням певних правових обмежень. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. На підтвердження заявлених вимог про встановлення факту народження дитини заявником було надано наступні документи: -свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , видане 20 лютого 2024 року т.з. "Симферопільським районним відділом запису актів цивільного стану департаменту записи актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим", з якого встановлено, що [PERSON] [INFO] , є батьком [PERSON] , а [PERSON] , [INFO] її матір`ю; -паспорт громадянки України [PERSON] , виданий Краногвардійським ГУ МВС в Криму 12 січня 2012 року; паспорт громадянина України [PERSON] , виданий Симферопольським РВ ГУ МВС в Криму 20 листопада 2003 року, з яких встановлено, що батьки [PERSON] , є громадянами України; -свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , видане Андіжанським відділом РАЦС Узбецькій РСР 14 листопада 1989 року, з якого встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а відтак бабусею [PERSON] , 5 лютого 2024 року; -свідоцтво про шлюб, який укладено між [PERSON] та [PERSON] від 1 грудня 2011 року, видане виконавчим комітетом Кольчуінською сільською радою Симферопільского району АР Крим. Надаючи оцінку вказаним вище доказам суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації народження, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Водночас, правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на тимчасово окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України. Разом з цим, будь-яких інших доказів (за виключенням копії документу, виданого органами окупаційної влади) на підтвердження факту народження дитини [PERSON] ,\~ [INFO] (зокрема, але не виключно медичної документації під час вагітності, фотознімки дитини, дитини з батьками, покази свідків, довідки педіатра про огляд дитини, тощо) заявником надано не було. Застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт народження дитини може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України, оскільки заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території. Сам по собі факт перебування заявника на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і встановлення законом особливого порядку розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не є безумовною підставою для встановлення такого факту та не звільняє заявника від надання суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявником не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження заявлених вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. При цьому суд звертає увагу заявника на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 747/20/23, згідно з якою неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, не розповсюджується на справи, які вирішуються в порядку окремого провадження.

Outcome: dismissed