Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

29.07.2025 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі ТОВ "Юніт Капітал") звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом до відповідача [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 410057247 від 05.02.2022, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі - ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога") та [PERSON] , внаслідок чого утворилася загальна заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 16650,00 грн з яких: 12500,00 заборгованість за тілом кредиту, 4150,20 грн заборгованість за несплаченим відсоткам за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору 2422,40 грн та 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 30.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; запропоновано відповідачеві, зокрема, подати відзив на позов протягом 15 днів з дня вручення судової повістки і копії ухвали суду від 30.07.2025; повідомлено відповідача, що 16.07.2025 позивач ТОВ "Юніт Капітал" надіслав йому засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" цінним листом з описом вкладення № 0505328866913 копію позовної заяви з додатками, які й розглядаються судом у цій справі; задоволено клопотання позивача про витребування у АТ КБ "ПриватБанк" відомостей про можливу належність відповідачеві: платіжної карти маска-картки № [NUMBER] ; зарахування на неї у період 05.02.2022 - 10.02.2022 суми 12500,00 грн; номера мобільного телефону [NUMBER] як фінансового номера клієнта АТ КБ "ПриватБанк" - [PERSON] ; будь-якого іншого номера телефону як фінансового номера клієнта АТ КБ "ПриватБанк" - [PERSON] . Судове засідання призначено 17.09.2025 о 14 год. 40 хв. Представник позивача просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 7). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки у судове засідання суд не повідомляв. Суд не отримував відзиву на позов чи будь-яких письмових заяв, клопотань тощо від відповідача. Копію ухвали суду, судову повістку відповідач не 06.08.2025 за зареєстрованим місцем проживання через відсутність за ним, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 129 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) є належним врученням відповідачеві судової повістки і повідомлення про дату, час і місце судового засідання (а.с. 108-110, 118, 120). Ураховуючи зазначені обставини суд, відповідно до ч. 1 ст. 223, ст.ст. 279, 280 ЦПК, 17.09.2025 ухвалив здійснити заочний розгляд справи за відсутності представника позивача та відповідача. Вивчивши письмову заяву позивача по суті справи, надані судові дані і докази, суд встановив таке. 05.02.2022 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено кредитний договір № 410057247 про отримання у кредит 12500,00 грн, строк 30 днів, проценти 0,75 на день. Дисконтний період 30 днів до 07.03.2022, проценти упродовж нього 2812,50 грн. У разі продовження користування кредитними коштами понад 30 денний строк кредитування строк дії договору продовжується до повернення кредиту, але не більше як на 90 днів, із застосуванням процентів за користування кредитом 1,87 на день. Перерахування кредиту здійснюється на карту маска № [NUMBER] . Заявка на отримання кредиту, кредитний договір підписаний електронним підписом [PERSON] з одноразовим ідентифікатором MNV6NW55, відправлено 05.02.2022 13:07:24, введено 05.02.2022 13:09:59 (а.с. 12, 30-38). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК). У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вказаний висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021, справа № 524/5556/19, провадження № 61-16243св20. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Відтак суд робить висновок про належне укладення відповідачем [PERSON] кредитного договору № 410057247 від 05.02.2022 із ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога". За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі (ч. 2 ст. 10561 ЦК). Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно платіжного доручення № 08dd0bbc-26d3-47fb-bf56-62b27fa63f6e від 05.02.2022 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" перераховано на кредитрах. № 5168-75хх-хххх-1435 [PERSON] грошові кошти 12500,00 грн за договором № 410057247 від 05.02.2022 (а.с. 9, 92, 93). АТ КБ "ПриватБанк" листом від 10.08.2025 повідомив суд, що [PERSON] користується емітованою банком картою № [NUMBER], на карту 05.02.2022 перераховано 12500,00 грн з призначенням платежу "Viplata zaima Moneyveo", інформація про підтвердження операцій за вказаною картою відправляється на телефон [NUMBER] (а.с. 121). Отже ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" належним чином виконало своє договірне зобов`язання із надання 12500,00 грн кредиту відповідачеві. Згідно виписки з особового рахунку та розрахунків заборгованості за кредитним договором № 410057247 від 05.02.2022 станом на 25.06.2025 загальна заборгованість за період з 05.05.2022 - 25.06.2025 становить 16650,00 грн, яка складається з 12500,00 заборгованість за тілом кредиту, 4150,00 грн заборгованість за відсотками. Позичальник повернув 2000,00 грн 05.05.2022 і 4150,00 грн 20.12.2023 (а.с. 45-47). 28.11.2018 між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" було укладено Договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до умов якого ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" передало ТОВ "Таліон Плюс" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Таліон Плюс" прийняло належні ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та додаткової угоди № 19 до Договору факторингу № 28/1118-01від 28.11.2018 від 28.11.2019, додаткової угоди № 26 до Договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 від 31.12.2020, додаткової угоди № 27 до Договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 від 31.12.2021, додаткової угоди № 31 до Договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 від 31.12.2022, додаткової угоди № 32 до Договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 від 31.12.2023 (а.с. 70-85). 30.10.2023 між ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено Договір факторингу № 30/1023-01 відповідно до умов якого ТОВ "Таліон Плюс" передало ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" прийняло належні ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників за договором факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 (а.с. 62-69). 04.06.2025 між ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн фінанс" та ТОВ "Юніт Капітал" було укладено Договір факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 відповідно до якого ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" передало за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Юніт Капітал" прийняло належні ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників за договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 (а.с. 55-61). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК). Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК). Відповідно до змісту статті боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже позивач набув право грошової вимоги ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 410057247 від 05.02.2022. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 410057247 від 05.02.2022 не погашена повністю і станом на 25.06.2025 становить 16650,00 грн: 12500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 4150,00 грн заборгованість за відсотками (а.с. 45-47). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судові не надано доказів щодо неправильності або необґрунтованості складеного позивачем розрахунку окрім як щодо неустойки. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази, суд робить висновок, що відповідачем порушено права позивача у частині належного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідач має заборгованість перед позивачем за договором і позов підлягає повному задоволенню у сумі 16650,00 грн. Щодо судового збору Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відтак суд покладає на відповідача 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору, які сплачені позивачем з позовної заяви (а.с. 105, 107). Щодо правничої допомоги Позивач надав докази понесення 7000,00 витрат на професійну правничу допомогу, що надана адвокатським бюро "Тараненко та партнери", зокрема: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 24.04.2012, довіреність від 05.06.2025, договір про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, додаткова угода № 25770515301 до Договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025 на суму 7000,00 грн (а.с. 29-44). Відповідно до ст. 15 ЦПК учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК). За змістом ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Водночас вказані положення ст. 137 ЦПК не відхиляють можливість і не знімають із суду обов`язок застосувати принципи пропорційності, розумності та співмірності під час вирішення відповідних питань. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 8, 9 ст. 141 ЦПК інші судові витрати (окрім судового збору), пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Додаткова Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, зазначила, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їхрозміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. За змістом ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК в узагальненому вигляді випливає, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у рішенні від 23.01.2014 у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (§ 268). Крім цього, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У рішенні від 28.11.2002 ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved