Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила встановити факт спільного постійного проживання [PERSON] , із спадкоємцем [PERSON] до часу відкриття спадщини, а саме на час її смерті [INFO] та визнати в порядку спадкування за законом після смерті померлого [INFO] [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви вказано, що [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємцем після нього є [PERSON] , яка звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою. Згодом вона звернулась до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2023 року за нею було оформлено в порядку спадкування право власності на частину квартири. На іншу частину свідоцтво не було видано, у зв`язку з тим, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 вересня 2022 року [PERSON] було відмовлено видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири після смерті [PERSON] (його матері). Нажаль належним чином дооформити спадщину [PERSON] не встиг, так як перебував в похилому віці і хворів та фактично через декілька місяців помер. Позивач змушена звернутися до суду за визнанням права власності на 1/2 частину квартири після смерті [PERSON] та її спадкоємця [PERSON] . Так дана квартира належала померлим [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року, виданого ДЗУБМ, згідно розпорядження № 3/11-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 200п за реєстровим № 57. Фактично [PERSON] проживав постійно разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Періодично на літню пору вона їздила до м. Бердянська на короткий термін для лікування та відпочинку і так сталося, що саме в період відпочинку вона і померла, але фактично до поїздки на відпустку та лікування вона постійно проживала разом з сином, так як він доглядав за нею. Так факт постійного проживання вказаних осіб будуть доведені свідками. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Так, у позовній заяві містяться відомості, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року належала [PERSON] та [PERSON] , речові права відносно вказаного нерухомого майна зареєстровані КП «ДМБТІ» ДМР. Позивачка є спадкоємицею за заповітом майна, що залишилось після смерті та належало за життя [PERSON] . Отже, зі змісту позовної заяви можливо встановити, що спадкодавцеві [PERSON] належала частина квартири [ADDRESS] щодо якої й було складено заповіт на ім`я Позивача. Стосовно спірну частини квартиру, яка є предметом даної справи, то [PERSON] не набув речових прав відносно неї та, зважаючи на зазначене у постанові приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, пропустив термін для подання заяви про прийняття спадщини, та оскільки мав відмінне місце реєстрації з покійною матір`ю, вважається таким, що не прийняв спадщину після її смерті. У даному випадку, у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки попущено визначений законодавством термін для подання заяви про прийняття спадщини, [PERSON] є таким, що не набув речових прав на 5 частину квартири [ADDRESS] , яка належала його матері, не здійснив державну реєстрацію таких речових прав, та як результат у Позивача відсутні правові підстави для визнання права приватної власності у порядку спадкування відповідно до поданої позовної заяви. Таким чином, відсутність належного оформлення та державної реєстрації щодо нерухомого майна свідчить про те, що спадкодавець не набув спадкових прав після смерті своєї матері, а тому відсутність таких речових прав, вони не можуть перейти до спадкоємців, яким є Позивач у справі. Отже, відсутність речових прав спадкодавця та відсутність державної реєстрації щодо частини квартири [ADDRESS] свідчить про те, що вказана частина об`єкту нерухомого майна не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси, що свідчить у свою чергу про відсутність порушеного права у позивача стосовно нього. Представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої просив судове засідання проводити без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представником відповідача подав до суду заяву відповідно до якої просив судове засідання проводити без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у задоволенні позовних вимог відмовити. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день та час судового засідання були повідомленні належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). [PERSON] та його матері [PERSON] на праві власності належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1994 року, виданого ДЗУБМ, згідно розпорядження № 3/ІІІ-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 200п за реєстровим № 57. Спадкоємцем після [PERSON] за заповітом є [PERSON] , яка звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою. Згодом вона звернулась до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2023 року за нею було оформлено в порядку спадкування право власності на частину вищевказаної квартири. Як вказано в позові, свідоцтво на іншу частину не було видано через те, що інша частина квартири не була зареєстрована за [PERSON] . [INFO] [PERSON] , [INFO] померла. Спадкова справа після її смерті була заведена у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 вересня 2022 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири після смерті [PERSON] , яка була його матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про народження від 18 травня 2021 року Урюпінським районним бюро реєстрації актів цивільного стану управління НКВД Сталінградської області через те, що він звернувся після спливу шестимісячного строку і ним не надано доказів проживання з спадкодавцев на момент смерті. На момент смерті померла [PERSON] не була зареєстрована у квартирі, яка належала їй на праві власності разом з її сином, а тому йому було запропоновано звернутися до суду за захистом свого права на спадщину. Звернутися до суду з метою захисту свого права [PERSON] не встиг, адже помер. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 даного кодексу, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно пп. 4.10 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відсутність реєстрації місця проживання особи за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так в ході розгляду справи було допитано свідків зі сторони Позивача. Свідок [PERSON] повідомила, що знала померлу [PERSON] та її сина [PERSON] . Останній раз бачила [PERSON] наприкінці весни-на початку літа 2011 року в районі вулиці Робоча, в м. Дніпро. Під час спілкування померлої [PERSON] із матір`ю свідка в її присутності, свідок дізналася, що померла продовжує постійно проживати разом із своїм сином [PERSON] , який піклується про неї через її похилий вік. Також повідомила, що і цього літа (в 2011 році) планує відпочинок та лікування у м. Бердянськ, куди її син купує постійно їй путівку до санаторія. Згодом свідок від своєї матері дізналася, що [PERSON] раптово померла перебуваючи на відпочинку. Також свідок повідомила, що їй відомо, що її син був уважним сином та померла завжди добре про нього висловлювалася та вказувала, що проживає разом з ним. Свідок [PERSON] повідомив, що він знав [PERSON] , так як батько свідка спілкувався з померлим та батько свідка неодноразово був у квартирі померлого за адресою: [ADDRESS] , так як займався ремонтом котлів. Також батько свідка спілкувався з [PERSON] і з приводу певних будівельних робіт, адже [PERSON] спеціалізувався на цьому. В 2010-2011 роках батько свідка також був в квартирі померлих і бачив, що [PERSON] продовжує проживати зі своєю матір`ю [PERSON] , бачив, що її особисті речі знаходяться в квартирі та у неї спільний побут з сином. Згодом свідку стало відомо, що [PERSON] померла. Свідок [PERSON] повідомила, що знала померлу [PERSON] та її сина [PERSON] . Вказала, що [PERSON] працював на [PERSON] заводі і в 2009-2010 роках зустрічався з подругою свідка та вони часто зустрічалися в компанії та проводили спільно час відпочинку. Під час спілкування часто чула, як він обговорював з її подругою свою матір [PERSON] , що він любив свою матір та проживав разом із нею в їх спільній квартирі та піклувався про неї. Згодом з подругою у померлого відносини припинилися, так як подрузі не подобалося, що [PERSON] дуже багато часу приділяв своїй матері та фактично був «маминим синком». Згодом від спільних знайомих свідок дізналася, що [PERSON] померла в літку 2011 року на відпочинку. Таким чином, факт постійного проживання [PERSON] разом із своєю матір`ю на момент її смерті в червні 2011 року на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останньої, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні на підставі досліджених судом доказів. Доказів на спростування вказаного з боку Відповідача не надано. Судове рішення про задоволення позову має забезпечити відновлення порушеного або оспорюваного права чи інтересу, у позивача не має бути потреби повторно звертатися до суду з іншими вимогами, і таке судове рішення можна виконати. Згідно з принципом процесуальної економії судове рішення не має створювати передумов для іншого судового процесу, в якому відбуватиметься захист права чи інтересу позивача (постанова ВП\~ВС від 21\~вересня 2022\~року у справі №\~908/976/19 (пункти\~5.6, 5.9), від 22\~вересня 2022\~року у справі №\~462/5368/16-ц (п.\~44) та ін.). В 2023 році ВП ВС вказала, що суд, розглядаючи справи, повинен насамперед з`ясувати мету, яку ставить перед собою позивач. Іноді формулювання позовної вимоги може бути нечітким, але якщо зважати на мотиви звернення до суду, то стає зрозуміло, якого результату особа хоче досягти. І це може бути підставою для часткового задоволення позову. Деякі висновки ВП ВС вказують, як суди мали б використовувати процесуальні можливості (зокрема п.\~4 ч. 5 ст.\~13 ГПК\~України) для тлумачення позовних вимог (постанова від 12\~липня 2023\~року у справі №\~757/31372/18-ц (пункти\~5860) та ін.). У зв`язку з тим, що фактично [PERSON] , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, то саме він є власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] , яка померла [INFO] в порядку спадкування. Той факт, що ним не було отримано свідоцтва та не зареєстровано за собою право власності не свідчить про те, що він не є власником, адже відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень»\~ не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня\~2020 року у справі №303/6974/16 (провадження №61-39511св18). А тому і позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на вказану частину квартири підлягають задоволенню, адже Позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Відтак позовні вимоги, піддягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати по справі покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved