Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1.1 [PERSON] звернувся у суд з позовом до Відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вказує, що з 22.02.2005 працював головним лікарем Дубенської міської лікарні матері та дитини, яка з 02.01.2014 була перейменована в комунальний заклад «Пологовий будинок» Дубенської міської ради. 30.05.2019 його було призначено директором КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради на умовах контракту на термін з 30.05.2019 до 29.05.2024. Однак, у зв`язку із проходженням військової служби за призовом по мобілізації, наказом відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради від 02.02.2023 його було увільнено від роботи з 03.02.2023 на період встановлення в Україні воєнного стану та загальної мобілізації, зі збереженням місця роботи та посади. 31.05.2025 його звільнено з військової служби у відставку, 02.06.2025 виключено з військового обліку, а 03.06.2025 подав на ім`я в.о. начальника відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради заяву, в якій просив рахувати його таким, що приступив до роботи на посаді директора КНП «Пологовий будинок» з 03.06.2025. 06.06.2025 було видано наказ про поновлення його з 06.06.2025 на посаді директора КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради у зв`язку із демобілізацією. Проте, того ж дня було видано наказ про його звільнення з посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Вважає своє звільнення незаконним. Станом на день закінчення контракту (29.05.2024) відділ охорони здоров`я не повідомляв його про припинення трудових відносин чи про бажання їх припинити, тому відповідні правовідносини вважаються продовженими на невизначений строк, отже такі правовідносини існували і станом на 06.06.2025. Тому припиняти трудові відносини через рік після закінчення дії контракту відповідач не мав права. Факт настання терміну закінчення дії контракту в період проходження військової служби не може слугувати законною підставою для звільнення його з роботи після демобілізації, оскільки трудові відносини набули ознак безстрокових. Крім того, поновивши його на посаді 06.06.2025 відповідач визнав, що свою посаду позивач обіймає цілком законно і не існує жодних юридичних перешкод допущення його до роботи і трудові відносини продовжуються, а не закінчилися зі спливом строку дії контракту. Оскільки звільнення було незаконним, просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. 1.2 Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк не скористався. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 2.1. 07.07.2025 ухвалено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено сторонам строк для подачі заяв по суті позовних вимог, зокрема, для відповідача 15 днів на подачу відзиву з моменту отримання ухвали. 2.2. Відповідач ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 15.07.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. 2.3. 23.07.2025 за клопотанням представника відповідача розгляд справи було відкладено для підготовки відзиву на позовну заяву, оскільки до 30.07.2025 включно сторона відповідача мала право подати відзив. Однак, відповідач відзив на позовну заяву суду не подав. 2.4.\~16.09.2025\~представник відповідача\~повторно клопотав\~про відкладення\~розгляду справи,\~оскільки він\~перебуває на\~лікуванні з\~13.09.2025\~до 17.09.2025.\~Вказане клопотання\~задоволенню не\~підлягає.\~Суд звертає\~увагу,\~що розгляд\~справи вже\~було відкладено\~за клопотанням\~сторони відповідача\~для можливості\~подання відзиву\~на позовну\~заяву.\~При цьому,\~станом на\~17.09.2025\~відзив до\~суду не\~надходив,\~а встановлений\~для цього\~строк скінчився,\~будь-яких\~заяв по\~суті позовних\~вимог також\~надано не\~було.\~Справа розглядається у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, таким чином, участь сторін в судовому засіданні не передбачена і перебування на лікуванні представника відповідача, якого не викликали, не перешкоджає розгляду справи. 2.5. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 3.1 Судом встановлено, що наказом №4 від 21.02.2005 [PERSON] був призначений на посаду головного лікаря Дубенської міської лікарні матері та дитини згідно контракту терміном з 22.02.2005, що підтверджується записами у трудовій книжці [NUMBER] . 3.2 Наказом 1-од від 02.01.2014 Дубенська міська лікарня матері та дитини була перейменована в комунальний заклад «Пологовий будинок» Дубенської міської ради. 3.3 30.05.2019 між відділом охорони здоров`я Дубенської міської ради в особі начальника Круцика Василя Володимировича та [PERSON] було укладено контракт №2, за яким [PERSON] призначається на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Пологовий будинок» Дубенської міської ради. 3.4. Наказом №179-к від 30.05.2019 [PERSON] призначений на посаду директора комунального закладу «Пологовий будинок» Дубенської міської ради на умовах контракту з 30.05.2019 до 29.05.2024. 3.5 28.10.2021 між відділом охорони здоров`я Дубенської міської ради, в особі начальника Круцика Василя Володимировича та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Контракту від 30.05.2019, а саме: в частині встановлення посадового окладу та зазначено, що посадовий оклад визначений відповідним тарифом Єдиної тарифної сітки та становить 33 000 грн. Зміни щодо посадового окладу застосовуються з 01.11.2021. На підставі зазначеної додаткової угоди відділом охорони здоров`я Дубенської міської ради винесено наказ №21-к від 28.10.2021 «Про оплату праці директора КНП «Пологовий будинок Дубенської міської ради» з посадовим окладом 33 000 грн. 3.6 02.02.2023 відділом охорони здоров`я Дубенської міської ради відповідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 винесено наказ №3-к «Про увільнення від роботи [PERSON] », яким останнього увільнено від виконання посадових обов`язків для проходження військової служби за призовом по мобілізації, з 03.02.2023 на період встановлення в Україні воєнного стану та загальної мобілізації, зі збереженням за ним місця роботи та посади. На період увільнення [PERSON] виконання обов`язків директора КНП «Пологовий будинок» покладено на [PERSON] 3.7 04.04.2024 наказом відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради №6 на посаду директора КНП «Пологовий будинок» призначено [PERSON] з 05.04.2024 на період увільнення [PERSON] , директора КНП «Пологовий будинок» у зв`язку із призовом на військову службу за мобілізацією або до видачі відповідного розпорядження голови міської ради про проведення конкурсу на зайняття посади керівника вказаного підприємства, але не пізніше шести місяців після припинення чи скасування воєнного стану з посадовим окладом згідно контракту. 3.8 Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №150 від 31.05.2025 капітана медичної служби [PERSON] , призваного по мобілізації, звільнено наказом Командира військ оперативного командування « [INFO] » від 25.05.2025 №438 у відставку відповідно до п. «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». 3.9 Згідно відмітки у військовому квитку 02.06.2025 [INFO] [PERSON] визнаний не придатним до військової служби. 3.10 03.06.2025 [PERSON] звернувся із заявою до в.о. начальника відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради, згідно якої просив визнати його таким, що приступив до роботи на посаді директора КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради після звільнення з військової служби у відставку відповідно до наказу командира в/ч [NUMBER] від 31.05.2025 №150, з 03.06.2025 (а.с.27). 3.11 06.06.2025 відділом охорони здоров`я Дубенської міської ради видано наказ №10 про поновлення [PERSON] з 06.06.2025 на посаді директора КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради у зв`язку із демобілізацією. Цього ж дня, наказом №11 відділу охорони здоров`я Дубенської міської ради [PERSON] , директора головного лікаря КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради звільнено з посади з 06.06.2025 у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с.29). 3.12 Згідно відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне некомерційне підприємство «Пологовий будинок» Дубенської міської ради перебуває в стані припинення з 17.07.2025. Підстава припинення: внесення рішення засновників щодо припинення ЮО в результаті реорганізації. Строк для заявлення вимог: 17.09.2025 (день винесення рішення суду). IV. Норми права, які застосував суд. Статтею 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час призову позивача) (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53, частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні почав діяти особливий період. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, провадження № 11-609апп19). Отже, на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв особливий період. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Зі змісту цієї правової норми убачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду. При цьому, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Передбачені ст.\~119\~КЗпП України гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Право на зазначенні гарантії виникає у зв`язку із настанням юридичного факту залучення до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прийняттям на військову службу за контрактом, призову на військову службу за призовом під час мобілізації або на особливий період. Чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. З огляду на таке, припинення трудового договору на підставі п.2 ст.\~36\~КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації). Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у постанові від 25.07.2018 (справа № 761/33202/16-ц), постанові від 13.06.2018 (справа № 813/782/17) Дати початку та закінчення військової служби, зазначені у військовому квитку, визначають період, у який на працівника поширюються гарантії щодо збереження місця роботи та середнього заробітку, передбачені у ст. 119 КЗпП. Згідно з частиною другою ст. 24 Закону України від 25.03.92 р. №2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Документом, що підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем в особливий період, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних, є військовий квиток, у якому у відповідних розділах робляться службові позначки. Про повернення на роботу працівнику необхідно написати заяву, або рапорт, адже він визначатиму дату повернення працівника на роботу. Після цього роботодавець на підставі заяви або рапорту видає наказ про вихід працівника на роботу у зв`язку із демобілізацією. Якщо після закінчення строку договору трудові відносини фактично тривають, і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія договору вважається продовженою на невизначений строк, згідно зі статтею 39-1 КЗпП України. За змістом ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно вказано Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1 Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами з 21.02.2005 існували безстрокові трудові відносини у зв`язку із призначення [PERSON] на посаду головного лікаря лікарні, а з 30.05.2019 ці трудові відносини набули строкового характеру, оскільки позивача було призначено на умовах контракту директором цієї ж лікарня, що вже називалась КНП «Пологовий будинок» Дубенської міської ради. Контракт було укладено строком з 30.05.2019 по 29.05.2025. Однак, у зв`язку із проходженням військової служби по мобілізації, позивача було увільнено від роботи з 03.02.2023 на період встановлення в Україні воєнного стану та загальної мобілізації, зі збереженням місця роботи та посади. Таким чином, позивача призвали на військову службу під час дії воєнного стану, тому на нього поширювалися гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП, які власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби. Суть гарантії полягає в тому, що при повернені з військової служби у людині буде лишатись її ж робоче місце. 5.2 Згідно усталеної практики та норм чинного законодавства, строковий трудовий договір з мобілізованим працівником можна розірвати в останній день дії такого трудового договору. При цьому, в такому разі останнім днем дії строкового трудового договору є день закінчення проходження військової служби, для військовозобов`язаних це є день виключення військовослужбовців зі списків особового складу військової частини, про що робиться відповідний запис до військового квитка. 5.2 Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2025 позивача було звільнено з військової служби у відставку, це вихідний день субота, а в перший робочий день у понеділок 02.06.2025 [INFO] останнього виключено з військового обліку. [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства наступного ж дня у вівторок 03.06.2025 звернувся із письмовою заявою до КНП «Пологовий будинок» про поновлення його на місці роботи та посаді, яку він обіймав до призову на військову службу. При цьому, наказ про поновлення позивача на роботі було винесено лише в п`ятницю 06.06.2025 та цього ж дня роботодавцем було винесено наказ про звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту. 5.3 Суд звертає, що продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, в силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. Проте такі наслідки не наступають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових відносин. Суду не надано будь-яких доказів того, що відповідачем здійснювалися дії, спрямовані на припинення трудових відносин до 06.06.2025. І лише через три дні після повідомлення позивачем про його демобілізацію, відповідачем було видано наказ про поновлення останнього на роботі, та в подальшому про його звільнення. При цьому, проміжок становили саме робочі, а не вихідні дні, як не було і святкових днів у умовах воєнного стану. Будь-якого розумного пояснення, чому відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача 06.06.2025 немає. В даній ситуації дії відповідача щодо звільнення [PERSON] із займаної помади у зв`язку із закінченням строку дії контракту були неправомірними, оскільки контракт набув характеру безстрокового вже як максимум з 04.06.2025. Трудові відносини, які виникли між сторонами з 04.06.2025, є безстроковими. 5.4. Відповідач в цій ситуації є сильнішою стороною роботодавцем і він не надав будь-яких заперечень стосовно позовних вимог, та не довів, що звільнення позивача відбулося з дотриманням положень законодавства. Хоч у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 185/4195/19, від 10.11.2022 у справі №127/25140/21. З огляду на викладене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення позивача на займаній посаді з дати звільнення, підлягають задоволенню. 5.5 У відповідності із ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з Порядком розрахунок середнього заробітку проводиться за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення. Враховуючи, що відповідач з 03.02.2023 не отримував заробітну плату за основним місцем роботи у зв`язку із мобілізацією до лав ЗСУ, розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу у розмірі 33 000 грн., який зазначено у додаткові угоді до Контракту, нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу на кількість місяців розрахункового періоду. 5.6. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.06.2025 (день звільнення) до 17.09.2025. (день постановлення рішення у справі) у розмірі 111 000 грн. (Середній заробіток = (Посадовий оклад / Кількість робочих днів у місяці) * Кількість днів вимушеного прогулу = 33000 грн. /22 робочі дні х 74 дні вимушеного прогулу), без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. 5.7. Відповідно ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 2422,40 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved