Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

25.02.2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить:стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 257 675 грн., заборгованість за відсотками за користування коштами у розмірі 21 966,78 грн., штраф за невиконання зобов`язання у розмірі 16 779,274 грн., інфляційні втрати у розмірі 64 257,03 грн та 3% річних у розмірі 17 087,28 грн за прострочення виконання зобов`язання. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 20 липня 2021 року між [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений договір позики (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Позивач надав Відповідачу грошову позику в сумі 167792.74 грн., а Відповідач зобов`язався повернути Позивачу позику у строк, визначений Договором. Як зазначено в п. 1.2 Договору, сторони підписами на цьому Договорі засвідчують, що позичка передана Відповідачу в повному обсязі в готівковій формі. Згідно п. 2.1 Договору Відповідач зобов`язаний повернути позику Позивачу не пізніше 28 липня 2024 року. Пунктом 2.2 Договору встановлений графік повернення коштів, відповідно до якого Відповідач має здійснити чотири платежі рівними частками, а саме: до 14 вересня 2021 року, до 14 грудня 2021 року, до 14 березня 2022 року та до 14 червня 2022 року, усі у розмірі 41 948,00 грн. Втім, п. 2.3 Договору передбачено, що якщо офіційний курс гривні до долара на дату оплати розстроченого платежу буде вищим чим 26,75 грн. за 1 долар США, - розмір чергового розстроченого платежу визначається сторонами за формулою в якій враховується поточний курс долара США (на момент оплати поточного платежу). Як зазначає позивач, в порушення умов Договору, Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати чергових платежів, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі яка станом на день пред`явлення позову складає 257 675 (двісті п`ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 86 копійок за основним зобов`язанням. Оскільки сума Договору перевищує п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в Договорі прямо не встановлена безпроцентність Договору, Позивач має право нараховувати відсотки на суму кожного чергового платежу за час його використання до моменту настання прострочення за зобов`язанням, тобто до 14 вересня 2021 року, до 14 грудня 2021 року, до 14 березня 2022 року та до 14 червня 2022 року відповідно за кожним черговим платежем у розмірі облікової ставки НБУ станом на відповідний період. Враховуючи вищенаведене, Відповідач має сплатити відсотки за користування позиченими коштами у розмірі 21 966,78 грн. Таким чином, Відповідач, не виконавши своє зобов`язання щодо повернення грошових коштів Позивачеві, порушила умови договору, а саме прострочила виконання зобов`язання, а тому на підставі п.3.4 Договору, передбачений штраф у розмірі 10% від позиченої суми за невиконання зобов`язання. Крім того, відповідач на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України має сплатити позивачу інфляційні втрати за час прострочення зобов`язання у розмірі 64 257,03 грн. та три відсотки річних за простроченою заборгованістю за Договором, що складає 17 087,28 грн. 01.07.2025 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить: стягнути з відповідача на користь позивача суму основного зобов`язання у розмірі 256682,94 грн. та 7647,80 грн. в якості відсотків за користування кредитними коштами, в іншій частині позову відмовити в повному обсязі. Як зазначено у відзиві, між сторонами дійсно був укладений договір позики на суму 167792,74 грн., проте відповідач не погоджується з розміром заборгованості, яка була встановлена позивачем та викладена в позовній заяві. Щодо нарахування відсотків на суму користування кожного чергового платежу за час його використання до моменту настання прострочення за зобов`язанням, а саме: 41948,00 грн. до 14 вересня 2019 року, до 14 грудня 2021 року, до 14 березня 2022 року та до 14 червня 2022 року на думку представника відповідача, позивач помилково застосував основну суму боргу на період користування коштами у розмірі 64418,75 грн., що не відповідає умовам договору. Так, за основу, позивач мав взяти саме суму визначену у п.2.2., Договору, а саме: 41948,00 грн. за кожен визначений період користування такими коштами. По-друге, позивач брав середній відсоток облікової ставки НБУ, хоча мав розділити такий розрахунок з урахуванням відсотку облікової ставки НБУ на дату такого користування коштами, тим самим умисно зависивши відсоток за користування коштами у розмірі 25% за весь період такого користування починаючи з 20.07.2021 року по 14.06.2022 року, що очевидно є помилковим. А отже, реальна заборгованість відповідача перед позивачем за користування кредитними коштами має становити: за 1 період з 20 липня 2021 року по 14 вересня 2021 року = 515.45 грн., за 2 період з 20 липня 2021 року по 14 грудня 2021 року = 1406.71 грн., за 3 період з 20 липня 2021 року по 14 березня 2022 = 2397,37 грн, та за 4 період з 20 липня 2021 року по 14 червня 2022 року 3328,27 грн., а всього 7647,80 грн. Щодо розрахунку індексу інфляції, а саме з 16.09.2021 року по 04.02.2025 року яка на думку позивача становить 64 257,03 грн., то представник зазначив, що умовами Договору, сторони прив`язали розмір чергового розстроченого платежу до офіційного курсу долара США встановленого НБУ на день оплати розстроченого платежу. А отже, самостійне визначення позивачем розміру заборгованості відповідача за основним зобов`язанням у розмірі 257 675,00 грн. з урахуванням встановленого на дату подачі позову курсу НБУ 41,6299 є безумовною підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення інфляційних збитків, адже у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. З огляду на те, що за умовами договору, укладеного між сторонами спору, сума повернення позики визначається у національній валюті України - гривні із прив`язкою до курсу долара США, захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці, чим позивач і скористався. Більш того, п. 2.1. Договору, сторони погодили, що Позичальник зобов`язаний повернути Кредитору позику не пізніше 28 липня 2024 року, а отже сторони додатково визначили дату повернення позики до 28 липня 2024 року. А отже саме з 29 липня 2024 року слід вважати порушеним умови повернення коштів та саме з цієї дати слід розраховувати 3% річних та інфляційні витрати за неналежне виконання умов договору. Щодо нарахування штрафу у розмірі 16 779,274 грн. за невиконання зобов`язання позичальником, а саме за прострочення платежу у встановлені строки визначені п. 2.1. Договору, то такий штраф може застосовуватися лише до платежів від 14.09.2021 року та 14.12.2021 року. Так розмір зобов`язання зі сплати позики на 14.09.2021 року становить 41948.00 грн., штраф за несвоєчасну сплату становить 10% від розміру необхідного платежу, та становить 4194,80 грн., зобов`язання зі сплати позики на 14.12.2021 року становить 41948.00 грн., штраф за несвоєчасну сплату становить 10% від розміру необхідного платежу, та становить 4194,80 грн. А отже позивач має право стягнути з відповідача штраф за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 4194,80 грн +4194,80 грн = 8389,60 грн. Разом з тим, п. 3.4. Договору, Сторони домовились, що документом, який підтверджує прострочення виконання позичальником зобов`язань по поверненню позики та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування у вигляді заяви Кредитора про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові. Жодного повідомлення про прострочення виконання зобов`язання кредитор не направляв, а позичальник не отримував. А отже, враховуючи те, що п.3.4. Договору сторонами було чітко визначено дату настання події, з якої підтверджено прострочення виконання позичальником зобов`язань по поверненню позики, а саме з направлення Кредитором письмової заяви про суму заборгованості та строк такого платежу. А отже, нарахування штрафу, інфляційних збитків та 3% річних можливе лише з дати направлення відповідачу заяви про прострочення виконання позичальником зобов`язань по поверненню позики. Щодо нарахування штрафу за період 14.03.2022 року та 14.06.2022 року, інфляційних збитків та 3% річних, то представник зазначила про те, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи викладене, позивач безпідставно нарахував 3% річних, інфляційні збитки та штраф в період з 24.02.2022 року по 04.02.2025 року. Щодо розрахунку суми основного зобов`язання з урахуванням офіційного курсу долара США визначеного НБУ, то слід звернути увагу суду, що офіційний курс долара США встановлений НБУ на 17.02.2025 року (дата подачі позову) становив 41,6299, разом з тим представник позивача помилково зазначив курс долара під час розрахунку такої заборгованості у розмірі 41,7908 грн., що вплинуло на остаточний розрахунок. Отже, застосовану формулу про розрахунок основної заборгованості, загальний розмір такої заборгованості має становити 256682,94 грн., а не 257 675,00 грн. визначені в розрахунку позивача. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач чи його уповноважений представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи в зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Так як представник позивача категорично заперечував проти задоволення клопотання відповідача, враховуючи строк перебування справи в провадженні суду, оскільки відповідач подав власний відзив на заявлені вимоги, суд відхилив заявлене клопотання з метою уникнення затягування вирішення позовних вимог судом. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивача, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20.07.2021 року між [PERSON] (далі - Кредитор) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Договір позики за умовами якого Кредитор надав Позичальнику грошову позику в сумі 167 792,74 грн., а Позичальник зобов`язується повернути Кредитору позику не пізніше 28.07.2024 року в строк визначений п.2.2 цього Договору в порядку, встановленому цим Договором. Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. Як домовились сторони та зазначили в п.2.2 Договору, Позичальник зобов`язується повернути Кредитору кошти за наступним графіком: до 14 вересня 2021 року - 41 948,00 грн., до 14 грудня 2021 року - 41 948,00 грн., до 14 березня 2022 року - 41948,00 грн. та до 14 червня 2022 року - 41 948,00 грн. Сторонами визначено 41 948,00 грн. як базовий розмір розстроченого платежу - у разі якщо офіційний курс гривні до долара НБУ не буде вищим 26.75 грн. за 1 долар США (НБУ) на дату такого розрахунку. Водночас сторони домовились та зазначили в п. 2.3 Договору, що якщо офіційний курс гривні до долара НБУ на дату оплати розстроченого платежу буде вищим чим 26,75 грн. за 1 долар США, - розмір чергового розстроченого платежу визначається сторонами шляхом застосування до Базового розміру розстроченого платежу коефіцієнту зростання офіційного курсу гривні до долара США. Тобто на момент оплати чергового платежу враховується поточний курс долара США. При зверненні до суду з позовом позивач зазначив, що відповідач не повернув позику в строки і розмірах визначених умовами договору. Представник позивача зазначене підтримав в судовому засіданні. Представник відповідача у відзиві не заперечував факту невиконання умов договору позики в частині повернення грошових коштів. Відповідно дост. 1046 Цивільного кодексу Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч. 1 ст. 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Таким чином, оскільки відповідач не виконала умови договору в частині повернення позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення позики в сумі 257 675,00 грн. (за курсом НБУ на момент пред`явлення позову). Щодо стягнення процентів за користування коштами в сумі 21 966,78 грн. суд зазначає наступне. Частина 1 статті 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як зазначено у постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, за змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 9-11 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21.04.2016 року № 277 (далі - Положення № 277), визначено, що облікова ставка НБУ - є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Таким чином, оскільки позика, надана відповідачу виражена в гривнах тав суму яка підлягає поверненню закладено курс долара США, тому суд приходить до висновку, що до правовідносин які склалися між сторонами не підлягають застосуванню положення ч.1 ст.1048 ЦК України в частині стягнення процентів в розмірі облікової ставки НБУ. Щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частина 2 статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, ч.2 ст.549 ЦК України визначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення будь-якого платежу із зазначених у цьому розділі Договору, Позичальник зобов`язується сплатити Кредитору неустойку у формі штрафу у розмірі 10% від суми простроченого платежу за кожен прострочений платіж. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання відповідача по поверненню коштів виникли в період 14.09.2021 року по 14.06.2022 року. Пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. На території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р та неодноразово продовжувався. На підставі постанови Кабінету міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжений відповідними Указами Президента України та діє на даний час. Таким чином, враховуючи пункти 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та штрафу. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Таким чином, оскільки позивач надав відповідачу грошові кошти, про що свідчить відповідний договір, однак відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання перед позивачем та не повернула грошові кошти, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 257 675 (двісті п`ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial