Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

до Дарницького районного суду м. Києва звернулася позивачка позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 02 вересня 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку- [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу позивач зазначає те, що подружні відносини з відповідачем фактично припинені з 2023 року. Деякий час позивачка намагалась зберегти сім`ю, проте стосунки лише погіршувались, відповідач почав вчиняти щодо позивачки фізичне та психологічне насильство. Після чергової сварки відповідач виїхав за кордон. У подальшому, від спільних друзів позивачка дізналась, що відповідач перебуває у стосунках з іншою жінкою.Отже, позивачка вважає, що шлюб має формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача та їх з відповідачем малолітньої дитини, відтак, на примирення позивачка не згодна, просить суд розірвати шлюб з відповідачем. Крім того, позивачка просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю та утримання малолітньої доньки матір`ю. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2025 року позов залишено без руху. У встановлений судом строк недоліки позову були усунуті позивачем. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 05 червня 2025 року та 03 липня 2025 року від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. 11 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява, якою він повідомив, що не заперечує проти позовних вимог, строк на примирення подружжя просить не надавати. Крім того вказав, що не заперечує проти задоволення вимоги щодо визначення місця проживання їх доньки [PERSON] з позивачкою та утримання дитини матір`ю. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання з`явились позивачка, її представник адвокат Біла Р. В., представник третьої особи Демцьо А. Я. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням раніше поданої відповідачем заяви, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що вони з відповідачем не живуть разом більше року. Вже рік, як відповідач проживає за кордоном, у Канаді. Зберегти їх шлюб неможливо.Раніше вона вже тричі збиралась подавати позов до суду про розірвання шлюбу. Просила розірвати їх з відповідачем шлюб. Крім того, позивачка просила визначити місце проживання їх з відповідачем доньки [PERSON] разом з нею за її місцем проживання, а також визначити самостійне утримання доньки нею. При цьому вказала, що відповідач не бере участі у вихованні та добровільному утриманні дитини. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2025 з відповідача були стягнуті аліменти на утримання їх доньки, який наразі знаходиться на примусовому виконанні. Пояснила, що оскільки відповідач виїхав за кордон і не виконує належним чином батьківські обов`язки, вона не може вчиняти певні дії та вирішувати певні питання, що стосуються виховання, навчання, лікування, розвитку доньки без згоди відповідача, що є перешкодою у реалізації у повній мірі її прав як матері, та що негативно впливає на інтереси малолітньої доньки. Зауважує, що вона є військовослужбовицею, отримує грошове забезпечення, має власне житло та створила для доньки належні умови для проживання, навчання та розвитку. Вирішити питання місця проживання, порядку виховання та утримання доньки шляхом укладення з відповідачем відповідного договору, їй не вдалося. Представник позивача адвокат Біла Р. В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що визначення місця проживання дитини з матір`ю та утримання її матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини. Представник третьої особи зазначив, що орган опіки та піклування надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю. У судовому засіданні також судом була з`ясована думка малолітньої [PERSON] , [INFO] , щодо її бажання проживати з одним з батьків. Так, дівчинка повідомила суду, що її батьки давно не проживають разом, батько виїхав у Канаду . Батько з нею не спілкується, її життям, успіхами у навчанні не цікавиться. Також, [PERSON] повідомила, що не хотіла б проживати разом з батьком, хоче й надалі проживати з мамою. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов таких висновків. Щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 02 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1638. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . У шлюбі у позивача та відповідача народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що подальше спільне проживання та збереження їх родини є неможливим, на що відповідач не заперечує та також просить розірвати їх з позивачем шлюб. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із статтями 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Беручи до уваги доводи позивача, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Окрім того, відповідач також не заперечує проти розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За наявності таких обставин справи, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для надання строку для примирення сторін немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачаі не заперечується відповідачем. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України). Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та утримання малолітньої доньки матір`ю. Як вже було встановлено судом, сторони від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Позивачка разом з донькою проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Для дитини матір`ю створені належні умови для проживання, виховання та розвитку. Вказана обставина підтверджується Актом обстеження умов проживання від 06 травня 2025 року, складеним представниками Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Як вказує позивачка, незацікавленість відповідача у належному виконанні своїх батьківських обов`язків, а також його постійне місце проживання за кордоном, створює їй перешкоди у самостійному вирішенні питань, що стосуються виховання, навчання, лікування тощо їх малолітньої доньки. Зазначена проблематика може бути усунута рішенням суду, яким буде визначено місце проживання дитини разом з нею. У досудовому порядку домовитись щодо місця проживання дитини, порядку її виховання та утримання сторонам не вдалося. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з положеннями, закріпленими у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" передбачено, що при розгляді вимог про місце проживання дітей та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Частинами 4-9 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Згідно з Висновком про визначення місця проживання дитини № 101-4976 від 30 травня 2025 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Суд бере вказаний висновок до уваги і вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини, а також узгоджується з іншими доказами у справі. Обставин, які б свідчили про неналежну поведінку матері по відношенню до дитини, що може зашкодити розвитку дитини, судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд вважає за необхідне врахувати думку дитини при вирішенні питання, що стосується її життя, а саме те, що [PERSON] , яка досягла десятиріччя станом на день ухвалення цього рішення, чітко висловила своє бажання проживати разом з матір`ю. Отже, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи сформований спосіб життя дитини, стійкий емоційний зв`язок дитини з матір`ю, суд покладає в обґрунтування рішення висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , який вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю як такий, що узгоджується з іншими доказами у справі та відповідає внутрішньому переконанню суду, яке базується на оцінці сукупності доказів щодо усіх встановлених обставин. З огляду на вказане, позов в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога позивача про визначення утримання дитини матір`ю є, на переконання суду, такою, що суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає інтересам малолітньої дитини. Так, згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку щодо утримання дитини визначаються за домовленістю між ними. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері та (або) батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 8 та частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має невід`ємне право на такий рівень життя, який є достатнім для її повноцінного фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Закон покладає на кожного з батьків рівну та однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, незалежно від їхнього сімейного стану чи місця проживання. Дитині має бути забезпечений спеціальний правовий захист, а також створені необхідні можливості й сприятливі умови для її розвитку фізично, розумово, морально, духовно та соціально здоровим і природним шляхом, в атмосфері свободи, поваги до людської гідності та безпеки. Під час прийняття нормативно-правових актів і ухвалення рішень, що стосуються прав та інтересів дитини, визначальним і пріоритетним критерієм має бути якнайповніше та найефективніше забезпечення її найкращих інтересів. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Відтак, чинним законодавством України обов`язок утримувати свою дитину покладено на обох батьків. Визначення судом утримання дитини лише матір`ю не тільки суперечитиме вказаним вище нормам, й не відповідатиме інтересам дитини на достатній рівень життядля її повноцінного фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Доказів невиконання відповідачем свого обов`язку щодо утримання дитини, у тому числі невиконання вказаного судового наказу, позивачем суду не надано. З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що позов у частині вимоги про визначення утримання малолітньої дитини матір`ю не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 211,20 грн. Враховуючи, що одна позовна вимога задоволена повністю, а інша частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 816,80 грн із розрахунку: 1 211,20 + (1 211,20 : 2) = 1 816,80.

Outcome: partial