Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] 23.07.2016\~року був\~укладений шлюб. Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають. Також, в позові вказано, що спільне життя позивача та відповідачки не склалось через відсутність між ними взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя і обов`язки. На даний час подружні відносини між сторонами фактично припинені та спільне господарство не ведеться. Тому, позивач просить суд їх шлюб розірвати, не надаючи термін на примирення. Ухвалою суду від 17.07.2025 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, при цьому, подав до суду заяву від 16.09.2025р. з проханням розглянути справу без його участі, в якій одночасно вказав, що свої позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, однак, 16.09.2025р. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона одночасно вказала, що позовні вимоги [PERSON] до неї про розірвання шлюбу визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст. 110 СК, один з подружжя має право пред`явити до суду позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 23.07.2016р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 224. Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають. На теперішній час подружні відносини між сторонами не підтримуються та їх шлюб носить формальний характер. Спільне господарство не ведеться. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнала та не заперечує проти їх задоволення, про що 16.09.2025р. подала відповідну заяву, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] , оскільки таке рішення відповідатиме інтересам сторін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду в сумі 1\~211,20 грн. /а.с. 1/. Натомість, враховуючи що позивачем не заявлялось вимог про відшкодування йому сплаченого ним судового збору, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved