Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. 20 червня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та просила заборонити їй продаж 1/2 частини квартири [ADDRESS] до проведення експертизи про можливість виділення частки з майна в натурі без втрати його цільового призначення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка послалася на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2024 р. у справі №201/14868/23 визнано за [PERSON] право власності за спадкуванням за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Квартира загальною площею 40,6 кв.м., яка в свою чергу складається з 1-коридору площею 7,0 кв.м., 2- санвузла-ванної площею 2,8 кв.м., 3- кухні площею 8,5 кв.м., 4- житлової кімнати площею 10,3 кв.м., 5- житлової кімнати площею. 11,9 кв.м., 6- кладовки площею 0,3 кв.м., балкон 0,7 кв.м., після померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Друга половина квартири належіть позивачці. Як вбачається з рішення, виділ в натурі частки з майна, що знаходиться в спільній частковій власності відповідачки та позивачки, згідно вимогам ст.364 ЦК України, не проводився. Договір рол виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна між співвласниками не укладався. Експертиза про можливість виділення частки з спільного майна без втрати йо-го цільового призначення, згідно зі ст.183 ЦК України, не проводилася. Якщо виділ неможливий, треба керуватися ч.2 ст.364 ЦК України про грошову, або іншу матеріальну компенсацію. Однак, не дивлячись на це, відповідачка виставила свою частку квартири на продаж. В порушення вимог ст.362 ЦК України, продавець долі в праві спільної часткової власності, не повідомила позивачку про намір продати свою частку, вказавши ціну і інші умови, на яких вона її продає. Переконати відповідачку в неможливості продажу частки квартири без її виділення в' натурі не вдалося. Це підтверджується її заявою про продаж. Оскільки виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна не проводився, твердження відповідачки, що вона продає саме свою частку, є хибним, оскільки виставлена на продаж частка нерухомого спільного майна може бути часткою позивачки, що порушує її право на володіння майном і має ознаки шахрайства. Стислий виклад позиції відповідачки. 23\~червня 2025\~року до\~суду надійшов\~відзив на\~позовну заяву,\~у якому\~позовні вимоги\~не визнано,\~та зазначено,\~що ніяка\~експертиза про можливість виділення частки з майна в натурі без втрати його цільового призначення, на яку посилається позивачка як на умову заборони відповідачці продавати належну їй частку зазначеної квартири, ніким не призначалася та не замовлялася, ніякої домовленості з приводу її призначення між сторонами не було. Проведення подібної експертизи є безглуздям, адже квартира має суміжні кімнати, їх площа дуже відрізняється, тому навіть не фахівцю зрозуміло, що виділення частко співвласників в натурі є неможливим, та ця квартира неподільною річчю. Водночас, право власності відповідачки у повному обсязі на належну їй частку квартири, у тому числі й щодо можливості її продажу, гарантовано законодавством України. Позивачка має вільний доступ до квартири, та її право власності на належну їй частку відповідачка не заперечує. Відповідачка, розуміючи, що квартиру поділити неможливо, постійно пропонувала позивачці продати її в цілому як об`єкт нерухомого майна, а кошти, отримані від продажу розділити відповідно до розміру належних їм часток у цій квартирі, але згоди на це не отримала. 13 червня 2025 року відповідачка письмово пропонувала позивачці скористатися своїм переважним правом на придбання належної відповідачці частки квартири, але вона цю пропозицію не сприйняла. На підставі цього відповідачка просила в задоволенні позову відмовити. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2025 року головуючим у справі визначено суддю Федоріщева С.С. \~ \~ \~ \~ Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. Ухвалою судді від 12 червня 2025 року (із виправленням описки ухвалою від 23 червня 2025 року) було відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою судді від 12 червня 2025 року було частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, до набрання законної сили рішенням у даній справі вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження квартири [ADDRESS] . 23\~червня 2025\~року [PERSON] звернулася до суду із скаргою на дії державного реєстратора щодо невиконання ухвали суду від 12 червня 2025 року про забезпечення позову, за наслідками розгляду якої ухвалою суду від 24 червня 2026 року у її задоволенні було відмовлено. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених у позові, відповідачка та її представник у задоволенні позову просили відмовити. Вислухавши сторони та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. Фактичні обставини встановлені судом. Рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська від 25.01.2024 р. у справі №201/14868/23 визнано за [PERSON] (відповідачка у справі, що розглядається) право власності за спадкуванням за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Квартира загальною площею 40,6 кв.м., яка в свою чергу складається з 1-коридору площею 7,0 кв.м., 2- санвузла-ванної площею 2,8 кв.м., 3- кухні площею 8,5 кв.м., 4- житлової кімнати площею 10,3 кв.м., 5- житлової кімнати площею. 11,9 кв.м., 6- кладовки площею 0,3 кв.м., балкон 0,7 кв.м., після померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Друга половина цієї квартири належіть позивачці. 13 червня 2025 року відповідачка звернулася до позивачки як до співвласника зазначеної квартири із письмовим повідомленням про намір продати належну їй частку в цьому об`єкті нерухомого майна, на яке відповідачка письмово повідомила листом від 20 червня 2025 року про те, що вона не має фінансової можливості викупити частку, належну відповідачці та не буде цього робити, посилаючись на те, що для продажу частки квартири необхідно виділити частки співвласників в натурі. Водночас, доказів замовлення, або призначення будь-якої експертизи про можливість виділення частки майна в натурі без втрати його цільового призначення, суду не надано. Також не надано й жодних доказів того, що між сторонами укладено договір стосовно проведення такої експертизи, експертної установи, у якій вона має бути проведена, строків дії такого договору та порядку його виконання, оплати експертних послуг тощо. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, 2 ст.321 ЦК України). Отже, згідно зі статтями 21, 24, 41 Конституції України, статтями 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 635/12041/13-ц (провадження № 61-27570св18). Указані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05). У справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), 1979, §§ 63-64, Суд заявив, що визнаючи, що кожна людина має право мирно володіти своїм майном, стаття 1 по суті гарантує право власності. Таке чітке враження справляють слова «майно» та «користування майном» (французькою мовою: biens, propriete, usage des biens); a travaux preparatoires, своєю чергою, недвозначно це підтверджують: автори постійно говорили про «право власності» або «право володіти майном», коли описували суть ряду проектів, які були попередниками нинішньої статті 1. Дійсно, право розпоряджатися своїм майном становить традиційний і фундаментальний аспект права власності. У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Як вказав ЄСПЛ у вказаному рішенні власник має право претендувати щонайменше на законні сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Заходи контролю держави за майном у формі обтяження в розумінні наведених положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції не повинні завдавати значної шкоди володільцю майна та мають здійснюватися з розумним співвідношенням і обґрунтованою пропорційністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21. Застосовуючи до спірних правовідносин наведені приписи законодавства, суд також наголошує на тому, що твердження позивачки про неможливість продажу відповідачкою належної їй частки в зазначеній квартирі без виділу її в натурі, або, принаймні, без проведення експертизи щодо можливості такого виділу, є помилковим. Так, відповідно до частини 1 статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Положеннями частин першої та другої статті 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 761/37049/15-ц (провадження № 61-18950св20). В даному випадку відповідачкою дотримано порядку продажу своєї частки в зазначеній квартирі стосовно переважного права позивачки на викуп цієї частки, передбаченого ч.1 ст.362 ЦК України, про що свідчить листування між сторонами, а проведення експертизи стосовно можливості виділу частки в квартирі на заваді продажу такої частки стати не може, оскільки це не передбачено законодавством. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 82614016/16, від 11.02.2019 року у справі №2а-204/1). Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо обмеження права власності відповідачки у вигляді заборони їй відчужувати належну їй частку зазначеної квартири до проведення експертизи про можливість виділення частки з майна в натурі без втрати його цільового призначення, належними та допустимими доказами не підтверджені. Така заборона, за обставин, що склалися між сторонами, законодавчо не передбачена та матиме ознаки свавілля, не притаманного демократичній правовій державі, у зв`язку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed