Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

15.07.2025 представник [PERSON] адвокат Маленко О.В. звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, покликаючись на те, що позивачка є автором та єдиним власником виключних майнових прав інтелектуальної власності на такі твори образотворчого мистецтва як: « [INFO] » (свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] ), який був створений авторкою 14 березня 2022 року і оприлюднений авторкою в той же день в соціальній мережі Інстаграм; « [INFO] » (свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] ), який був створений авторкою 02 квітня 2022 року і оприлюднений авторкою в той же день в соціальній мережі Інстаграм. Вказує, що в жовтні 2023 року позивачкою було виявлено порушення її особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності, що полягає в позадоговірному використанні творів без зазначення її імені як автора, а саме: відтворення, публічний показ та розповсюдження твору « [INFO] » у дизайні товару « [INFO] », яка пропонується до продажу як контрафактна продукція в магазині « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] ; відтворення, публічний показ та розповсюдження твору « [INFO] » у дизайні товару « [INFO] », яка пропонується до продажу як контрафактна продукція в магазині « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Зазначені порушення особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності позивачки підтверджується фактом придбання нею особисто відповідних примірників контрафактних товарів, які реалізувалися відповідачкою, що підтверджується рахунком № [NUMBER] від 13.10.2023 та банківською квитанцією №000973 від 13.10.2023. Враховуючи наведене, вважає, що має місце порушення авторських прав позивачки з боку відповідачки, а їх поновлення потребує судового захисту прав та законних інтересів позивачки. Стверджує, що позивачка не має жодних договірних відносин з відповідачкою і не надавала останній дозволу на використання творів. Крім того, позивачка наголошує, що відтворення, публічний показ та розповсюдження є окремими самостійними способами використання твору, а відтак, мають місце окремі неавторизовані використання творів є самостійними порушеннями майнових авторських прав на твір. Зазначає, що затребуваний розмір компенсації є ефективним, співрозмірним і стримуючим, спрямовуватися на відновлення порушених прав та застосовується таким чином, щоб уникнути створення перешкод гіпотетично можливій законній діяльності відповідачки і водночас забезпечить захист від зловживань з боку відповідачки. Крім того, вказує, що беручи до уваги норми чинного законодавства України та фактичні обставини даної цивільної справи, а саме душевних страждань позивачки, які виникли внаслідок позадоговірного використання її творів, не зазначення її автором творів, відсутності реакції на претензію про порушення прав інтелектуальної власності позивачки, у свою чергу негативно впливає на здатність створювати нові твори образотворчого мистецтва, вважає за необхідне стягнути з відповідачки 50 000,00 грн. моральної шкоди з урахуванням характеру та тривалості порушення особистих немайнових прав позивачки. З огляду на наведене просить суд: - дії [PERSON] щодо використання твору « [INFO] » та твору « [INFO] » у дизайні товару «Сумка муральна» - визнати такими, що порушують особисті немайнові та майнові авторські права [PERSON] ; - [PERSON] вчиняти будь-які дії, які порушують авторське право [PERSON] (використання творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та «Кіт медик» авторства [PERSON] будь-якими способами) заборонити; - [PERSON] опублікувати за власний рахунок в друкованому засобі масової інформації - газеті «Голос України», відомості про допущені нею порушення авторського права на твори « [INFO] » та « [INFO] » авторства [PERSON] , а також судове рішення щодо цих порушень - зобов`язати; - з [PERSON] штраф у розмірі 10 відсотків суми, присудженої судом на користь Позивачки до Державного бюджету України стягнути; - всі піратські примірники творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та «Кіт медик» авторства [PERSON] , щодо яких встановлено, що вони були виготовлені або розповсюджені з порушенням авторського права, а також усіх кліше, матриць, форм та інших предметів, за допомогою яких відтворюються примірники відповідних творів, а також матеріалів і обладнання, що використовуються для їх відтворення - вилучити та знищити; - з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за порушення авторського права в розмірі 210 240,00 грн. (двісті десять тисяч двісті сорок гривень 00 коп.) стягнути; - з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за порушення авторського права в розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.) - стягнути. Також просить стягнути з відповідачки на користь позивачки судові витрати. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.07.2024 справу передано за підсудністю до Старосамбірського районного суду Львівської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2024 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 13.09.2024 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 13.01.2025 від представника відповідачки [PERSON] адвоката Ткачука Т.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на таке. Зазначає, що ФОП [PERSON] займається виключно торгівлею. Так відповідно до витягу з ЄДРПОУ до КВЕД відповідачки належить: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідно таке твердження Позивача як «Неавторизоване відтворення - Виготовлення копії твору на продукції (сумках)» не може застосовуватися до Відповідача в принципі. Також зазначає, що в матеріалах позовної заяви міститься чек від 13.10.2023 року та рахунок від того ж числа на суму 650 грн. де предметом купівлі була сумка мураль в кількості двох штук. Вказана закупівля справді була здійснена у відповідача, проте фотографії двох сумок, які надав Позивач на яких зображені «Кіт Джавелін» та «Кіт медик», не відповідають зображенням сумок-мураль, які продають у відповідача. Реальне зображення сумки-мураль долучене до цього відзиву. Також зазначає, що при детальному вивченні свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] «Твір образотворчого мистецтва «Кіт Джавелін»» та № [NUMBER] «Твір образотворчого мистецтва «Кіт медик»» встановлено, що вони датуються 24.01.2024. В той же час придбання примірників відповідної продукції, підтверджується рахунком №СК000001139 від 13 жовтня 2023 року та банківською квитанцією №000973 від 13 жовтня 2023 року, а відповідно воно відбулося до реєстрації відповідних авторських прав. Твердження про те, що «Кіт Джавелін», який був створений авторкою 14 березня 2022 року і оприлюднений авторкою в той же день та «Кіт медик», який був створений авторкою 02 квітня 2022 року і оприлюднений авторкою в той же день є бездоказовими та братися до уваги не можуть, оскільки невідомо кому належала сторінка в мережі Instagram з назвою «marysha_art», скільки осіб мали до неї доступ, та хто був реальним автором вказаних зображень станом на 14 березня 2022 року та 02 квітня 2022 року відповідно. Окрім того варто зазначити, що на вказаних сторінках в мережі Instagram зазначене місцезнаходження автора як «Київ», хоча сама Позивачка проживає у Львові. Також зазначає, що представник Позивачки, в якості судової практики посилається на справу №127/19930/23. У вказаній справі суд зазначає, що порушення авторського права Позивача відбулися вже після отримання свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір. Також у вказаній справі чітко і у встановлений законом спосіб встановлено хто ж насправді є відповідачем у справі. Як зазначив Вінницький апеляційний суд у своїй постанові від 28.02.2024 «Зазначені порушення особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності позивача підтверджується фактом придбання нею відповідних примірників контрафактних товарів, які реалізуються відповідачем із застосуванням методів дистанційної торгівлі через сервіс ТОВ «Нова пошта», безпосередньо у відповідача. Крім того, відповідні порушення, допущені відповідачем щодо відтворення та розміщення копій творів (інтерактивний доступ) за вказаними веб-посиланнями в мережі Інтернет, зафіксовані за допомогою Центру компетенції адресного простору мережі Інтернет, що підтверджується звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 19 червня 2023 року №137/2023-3В». Усього цього у вказаній справі позивач не зробила. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 24.02.2025 від представника позивачки [PERSON] адвоката Маленко О.В. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає таке. Вказує, що факт наявності у відповідачки статусу фізичної особи- підприємця не оспорюються позивачкою, водночас, факт наявності/відсутності вказаного правового статусу в особи (відповідачки) не має будь-якого значення для предмета цього цивільного позову, а є лише елементом фактичних обставин по даній цивільній справі. Крім того, у відзиві на позов відповідачкою наводиться твердження, що відповідачка займається виключно торгівельною діяльністю (на підтвердження чого наводиться перелік видів її економічної діяльності як фізичної особи-підприємця) й зроблено висновок, що відповідачка апріорі не може здійснювати «неавторизоване відтворення - виготовлення копії твору на продукції (сумках)». Зазначає, що наведені твердження відповідачки є хибними, посилаючись на ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Позивачка наголошує на тому, що ні під час досудового врегулювання спору (надсилання претензії та адвокатського запиту й надання відповіді на них відповідачкою), ні під час судового розгляду по даній цивільній справі відповідачка не зазначила найменування контрагента, який здійснив поставку їй вказаних примірників контрафактних товарів та/або є виробником відповідної продукції, та не надала відповідних первинних документів (договорів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, рахунків-фактур, доказів оплати поставки таких товарів тощо). Таким чином, відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано факт придбання контрафактних примірників твору у виробника та/або іншого постачальника (торговельного посередника). За таких умов є достатні підстави вважати, що саме відповідачка є виробником контрафактних примірників товарів. При цьому наявність або відсутність видів економічної діяльності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань взагалі не має ніякого значення для доведення чи спростування вказаних тверджень, оскільки їх зазначення/не зазначення у відповідному державному реєстрі не є перешкодою ні для законної господарської діяльності фізичної особи-підприємця, ні тим паче для протиправної господарської діяльності. Стверджує, що наступним аргументом, який наведений відповідачкою у відзиві на позов, є нібито недоведеність авторських прав позивачки на відповідні твори образотворчого мистецтва та зазначає, що наведені міркування відповідачки є т.з. «класичними» спростуваннями порушників авторських прав, які регулярно ними наводяться для спроби уникнути юридичної відповідальності за свої протиправні діяння. Позивачка наголошує на тому, що в цивілістичній доктрині усталеним є те, що авторське право на твір виникає з моменту об`єктивізації твору. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей. Тобто в сфері авторського права однією із засад є принцип автоматичної охорони - охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. При таких обставинах, більш пізніша реєстрація позивачкою авторського права на твори не впливають на виникнення правової охорони у неї саме в момент їх створення, а не відповідної реєстрації. Також стверджує, що ще одним аргументом, який наведений у відзиві на позов відповідачки є твердження, що нібито нею не реалізуються контрафактні товари із творами позивачки («Кіт Джавелін» та «Кіт медик»), а насправді позивачкою 13 жовтня 2023 року у відповідачки були придбані інші примірники товарів, які не є контрафактними, та зазначає, що позивачка не спростовує того факту, що цілком можливо відповідачкою реалізуються також й інші сумки-мураль, які містять інші об`єкти образотворчого мистецтва, які були створені іншими особами й цілком очевидно припустити, що у відповідачки не має дозволу інших авторів на використання результатів їх творчої праці. Водночас предметом цього цивільного позову є неавторизоване використання відповідачкою саме творів позивачки (« [INFO] » та « [INFO] »). Наведена у відзиві на позов позиція суперечить позиції, яка була наведена відповідачкою під час досудового врегулювання спору. З наведеного слідує, що відповідачка на момент отримання відповідної претензії не заперечувала: факту придбання у неї позивачкою сумок-мураль із творами позивачки (« [INFO] » та «Кіт медик»); факту реалізації нею сумок-мураль із творами позивачки (« [INFO] » та «Кіт медик»), але із зазначенням того, що на момент отримання нею відповідної претензії такі товари нею вже не реалізуються. Натомість вже під час розгляду справи в суді відповідачка та її представник заперечують відповідні факти, що очевидно зумовлено намаганням ввести суд в оману щодо дійних обставин даної цивільної справи та уникнути цивільно-правової відповідальності відповідачки за свої протиправні діяння щодо позивачки. 09.04.2025 від представника відповідачки [PERSON] адвоката Ткачука Т.А. до суду надійшло заперечення, в якому зазначає, що відповідачкою не вироблялися та не реалізовувалися сумки із творами Позивачки «Кіт Джавелін» та «Кіт медик». Також зазначає, що в своїй відповіді на претензію відповідачка зазначала наступне: «Насамперед зазначаю, що на момент отримання вищезазначеної претензії товарів, які б містили зазначені у претензії твори «Кіт Джавелін» та «Кіт медик», а також візуально схожих за стилісткою творів у мене немає. Факт наявності у вказаних творів свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 24.01.2024 буде враховано мною під час ведення господарської діяльності» - написане не є визнанням того що зазначені сумки з котиками були на реалізації, але наразі їх вже немає, а свідченням того що якщо щось подібне в майбутньому буде надане постачальниками то факт наявності в позивачки авторського права буде впливати на те чи буде відповідачка брати такі товари до реалізації. Окрім того зазначає, що в адвокатському запиті від 13.06.2024 на пряме запитання представника Позивача «період часу протягом якого ФОП [PERSON] здійснювала реалізацію товарів, які у своєму дизайні містять твори « [INFO] » та « [INFO] »?» Відповідач чітко зазначила, що «ФОП [PERSON] не здійснювала реалізацію товарів, які у своєму дизайні містять твори « [INFO] » та «Кіт медик». Також на запитання «кількість реалізованого ФОП [PERSON] товару, який у своєму дизайні містить твори « [INFO] » та « [INFO] »?» відповідачка чітко вказала, що «кількість реалізованого ФОП [PERSON] товару, який у своєму дизайні містить твори « [INFO] [PERSON] » та « [INFO] ». Також зазначає, що представником відповідача не заперечується факт, що в період з 24.01.2024 року (дата реєстрації авторського права на твір) та до моменту написання цього пояснення сторінка з найменуванням «marysha_art» (https://www.instagram.com/marysha_art/) належить Позивачці і вона може зайти на цю сторінку та продемонструвати весь її зміст. В той же час зазначає, що чек ФОП [PERSON] датований 13.10.2023. Зображення на сторінці «marysha_art» датовані 14 березня 2022 року та 02 квітня 2022 року відповідно, і в учасників процесу немає змоги перенестися в часі у вказані Дати та подивитися чи був тоді в позивачки доступ до вказаної сторінки «marysha_art». Ухвалою суду від 10.06.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Зеров К.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Ткачук Т.А. в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] (псевдонім - Marysha_art) є автором та їй належать повністю авторські майнові права на такі твори образотворчого мистецтва як: - « [INFO] », що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] , дата реєстрації 24.01.2024 (а.с.26), який був оприлюднений авторкою 14 березня 2022 року в соціальній мережі Інстаграм на сторінці з найменуванням «marysha_art» (https://www.instagram.com/marysha_art/); - « [INFO] », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] , дата реєстрації 24.01.2024 (а.с.23), який був оприлюднений авторкою 02 квітня 2022 року в соціальній мережі Інстаграм на сторінці з найменуванням «marysha_art» (https://www.instagram.com/marysha_art/). В судовому засіданні 04.08.2025 за клопотанням представника позивача, судом було оглянуто сторінку «marysha_art» в соціальній мережі Іnstagram ( [INFO] ), зокрема, оглянуто два фото з зображенням « [INFO] », яке оприлюднено 14 березня 2022 року та «Кіт медик», яке оприлюднено 02 квітня 2022 року, викладені на сторінці «marysha_art», та встановлено приналежність профілю позивачці [PERSON] . Як слідує із письмових заперечень на відповідь на відзив, представником відповідача не заперечується факт, що в період з 24.01.2024 року (дата реєстрації авторського права на твір) сторінка з найменуванням «marysha_art» (https://www.instagram.com/marysha_art/) належить позивачці і вона може зайти на цю сторінку та продемонструвати весь її зміст. Також, матеріали справи не містять відомостей про те, що будь-якою іншою особою заявлено свої права на вищевказані твори образотворчого мистецтва. Матеріалами справи також встановлено та не оспорюється сторонами, що 13 жовтня 2023 року позивачка [PERSON] здійснила покупку товару в магазині « [INFO] » ФОП [PERSON] (відповідачки у справі), що за адерсою: [ADDRESS] , а саме: «Сумка мураль» 2шт, вартістю по 325гривень, на загальну суму 650гривень, що підтверджується рахунком №СК000001139 від 13.10.2023 (а.с.25) та квитанцією №000973 від 13.10.2023 (а.с.15). Як стверджує позивач, в жовтні 2023року нею було виявлено порушення її особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності, що полягає в позадоговірному використанні творів без зазначення її імені як автора, а саме: відтворення, публічний показ та розповсюдження творів « [INFO] » та « [INFO] » у дизайні товару « [INFO] », яка пропонується до продажу як контрафактна продукція в магазині « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. Відповідно до ст.418ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. За змістом статей 420, 421, 422 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори. Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором. Відповідно до статті 423 ЦК України особистими немайновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на визнання людини творцем (автором, виконавцем, винахідником тощо) об`єкта права інтелектуальної власності; 2) право перешкоджати будь-якому посяганню на право інтелектуальної власності, здатному завдати шкоди честі чи репутації творця об`єкта права інтелектуальної власності; 3) інші особисті немайнові права інтелектуальної власності, встановлені законом (ч. 1). Особисті немайнові права інтелектуальної власності належать творцеві об`єкта права інтелектуальної власності. У випадках, передбачених законом, особисті немайнові права інтелектуальної власності можуть належати іншим особам (ч. 2). Особисті немайнові права інтелектуальної власності не залежать від майнових прав інтелектуальної власності (ч. 3). Особисті немайнові права інтелектуальної власності не можуть відчужуватися (передаватися), за винятками, встановленими законом (ч. 4). Статтею 424 ЦК України визначено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом (ч. 1). Законом можуть бути встановлені винятки та обмеження в майнових правах інтелектуальної власності за умови, що такі обмеження та винятки не створюють істотних перешкод для нормальної реалізації майнових прав інтелектуальної власності та здійснення законних інтересів суб`єктів цих прав (ч. 2). Майнові права інтелектуальної власності можуть відповідно до закону бути вкладом до статутного капіталу юридичної особи, предметом договору застави та інших зобов`язань, а також використовуватися в інших цивільних відносинах (ч. 3). Відповідно до статті 426 ЦК України способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону. Відповідно до ст. 431 ЦК України порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Відповідно до частини 1 статті 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу. При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 433 ЦК України, твори є об`єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Відносини щодо набуття, здійснення та захисту особистих немайнових та майнових авторських прав регулюється Законом України «Про авторське право і суміжні права». Статтею 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що: - твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього дизайну (у тому числі сценічного дизайну, накреслення (дизайну) шрифтів) тощо; - відтворення - пряме чи опосередковане виготовлення однієї або більше копій об`єкта авторського права та/або суміжних прав (або його частини) будь-яким способом та у будь-якій формі, у тому числі для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер, а також створення тривимірного твору з двовимірного і навпаки та створення тривимірного твору на основі набору інструкцій, який зчитується комп`ютером для виготовлення тривимірного твору; - публічний показ - будь-яка демонстрація оригіналу або копії твору, виконання, фонограми, відеограми, програми організації мовлення безпосередньо або на екрані за допомогою плівки, слайда, телевізійного кадру тощо (крім передачі в ефір чи по кабелю) або за допомогою інших пристроїв чи процесів у місцях, в яких присутні чи можуть бути присутніми представники публіки, незалежно від того, присутні вони в одному місці і в один час чи в різних місцях і в різний час. Публічний показ аудіовізуального твору чи відеограми означає також демонстрацію окремих кадрів аудіовізуального твору чи відеограми без дотримання їх послідовності; - розповсюдження - будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та/або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/або суміжних прав. Згідно з п.8 ч.1 ст.6 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», об`єктами авторського права є твори у сфері літератури, мистецтва, науки, зокрема: твори образотворчого мистецтва. Відповідно до ст.9 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми (письмової, речової, електронної (цифрової) тощо). За відсутності доказів іншого, автором твору вважається фізична особа, ім`я якої, як автора, зазначено у оригіналі або копії твору (презумпція авторства). Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація авторського права чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Суб`єкт авторського права для засвідчення належних йому особистих немайнових прав та/або майнових прав на твір (оприлюднений чи неоприлюднений), факту і дати його опублікування, набуття майнових прав на твір на підставі договору або закону може зареєструвати своє авторське право на твір у відповідному державному реєстрі. Кожна із сторін укладеного договору, що стосується майнових прав на твір, має право зареєструвати договір у відповідному державному реєстрі. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються майнових прав на твір, здійснюється НОІВ відповідно до затвердженого Установою порядку з дотриманням вимог Закону України "Про адміністративну процедуру". На підставі рішення про державну реєстрацію авторського права на твір або рішення про державну реєстрацію договору, що стосується майнових прав на твір, НОІВ видає відповідне свідоцтво. Згідно ст.11 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» особистими немайновими правами автора є: 1) право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора в оригіналі і копіях твору і за будь-якого використання твору, якщо це практично можливо; 2) право забороняти під час будь-якого використання твору згадування свого імені, якщо автор твору бажає залишитися анонімом; 3) право обирати псевдонім, зазначати і вимагати зазначення псевдоніма замість справжнього імені автора в оригіналі і копіях твору і за будь-якого використання твору; 4) право вимагати збереження цілісності твору, протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, у тому числі супроводження твору ілюстраціями, передмовами, післямовами, коментарями тощо без згоди автора; 5) право надати назву твору або залишити його без назви; 6) право присвятити твір особі (особам), події або даті. Особисті немайнові права належать лише автору та не можуть бути передані (відчужені) іншим особам і не переходять у спадщину. Згідно ст.12 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» суб`єкт авторського права має право використовувати твір будь-яким способом (способами), а також виключне право дозволяти або забороняти використання твору іншими особами. Способами використання твору є: 1) відтворення; 2) включення до складеного твору; 3) включення до іншого твору, крім складеного твору; 4) розповсюдження примірників твору; 5) імпорт примірників твору; 6) здавання в найм або в позичку примірників твору; 7) публічне виконання, публічний показ, публічне демонстрування, публічне сповіщення, інтерактивне надання доступу публіці та інші способи доведення до загального відома публіки; 8) переклад; 9) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни твору. Цей перелік не є вичерпним. Відповідно до ч.1 ст.53 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» підставами для захисту особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є будь-яке порушення, невизнання або оспорювання таких прав, а також створення загрози порушення таких прав. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 53 Закону України "Про авторське право і суміжні права", порушенням особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є, зокрема, використання об`єкта авторського права або об`єкта суміжних прав, якщо такі дії не підпадають під передбачені Законом випадки вільного використання об`єктів авторського права або об`єктів суміжних прав, без дозволу суб`єкта таких прав. Відповідно до ч.1 ст.54 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права та/або суб`єктів суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про авторське право і суміжні права», за захистом авторського права або суміжних прав, а також права особливого роду (sui generis) у встановленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції мають право звертатися суб`єкти авторського права або суб`єкти суміжних прав для захисту свого авторського права або суміжних прав. Частиною 2 ст. ст. 55 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що особи, зазначені в частині першій цієї статті, мають право звертатися за захистом авторського права та/або суміжних прав до суду з будь-якими вимогами, не забороненими законом, зокрема про: 1) визнання авторського права або суміжних прав; 2) відновлення становища, яке існувало до порушення; 3) припинення та/або заборону вчиняти дії, що порушують авторське право та/або суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; 4) стягнення винагороди, передбаченої законодавством про авторське право і суміжні права; 5) відшкодування моральної шкоди; 6) відшкодування збитків, завданих порушенням авторського права або суміжних прав, включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права або суміжних прав, або стягнення компенсації; 7) припинення підготовчих дій до порушення авторського права та/або суміжних прав, у тому числі шляхом призупинення митних процедур, якщо є підстави вважати, що на митну територію України чи з митної території України можуть бути пропущені піратські примірники творів, фонограм, відеограм, засоби обходу технологічного засобу захисту об`єктів авторського права та/або об`єктів суміжних прав тощо; 8) опублікування за рахунок порушника в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права та/або суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень; 9) вжиття інших передбачених законодавством заходів, пов`язаних із захистом авторського права та/або суміжних прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», зазначено, що при вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК, стаття 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використані ним об`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК) (пункт 12). Суд повинен установити, чи перебуває вебсайт та розміщена на ньому інформація в розпорядженні особи, якій пред`явлено позовні вимоги, а також чим підтверджується факт порушення нею авторського права (пункт 31). Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Положення статті 81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості і позиції у справі. За загальним правилом, встановленим у статтях 89,264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Суд наголошує, що обставини, на які покликається позивачка [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог, а саме факт придбання нею вищевказаних сумок із зоображенням «Кіт Джавелін» та «Кіт медик» у магазині відповідачки [PERSON] , повністю заперечуються стороною відповідача, тому такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення. Так, на підтвердження факту здійснення покупки вищевказаних товарів, а саме двох сумок-мураль із зображенням на них творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та «Кіт медик» у магазині « [INFO] », що належить відповідачці, позивачка надала до суду рахунок №СК000001139 від 13.10.2023, квитанцію №000973 від 13.10.2023, та фотознімки товарів - сумок із зображенням на них творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та « [INFO] », які також позивачкою надано для огляду судом в судовому засіданні. В свою чергу, представник відповідача у відзиві на позовну заяву, запереченнях та в судовому засіданні визнає факт купівлі позивачкою у відповідачки двох сумок-мураль, проте категорично заперечує, що саме сумки із зображенням на них творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та «Кіт медик» були придбані у магазині « [INFO] », що належить відповідачці. До відзиву на позовну заяву представник відповідача додав два фотознімки сумок-мураль (а.с.109-110), які (як стверджує) продають у відповідача, зображення на яких відрізняються від зображень творів образотворчого мистецтва « [INFO] » та «Кіт медик». Тобто, позиція відповідача заснована на недоведеності вимог позивача. Вирішуючи питання про достатність доказів, наданих позивачем на підтвердження вказаних обставин, оцінюючи такі в сукупності, суд звертає увагу на те, що надані позивачкою докази, а саме: рахунок №СК000001139 від 13.10.2023, квитанція №000973 від 13.10.2023, в сукупності із фотознімками двох сумок, на яких зображені « [INFO] » та « [INFO] », самі по собі не підтверджують однозначно факту придбання позивачкою цих товарів саме у магазині « [INFO] », що належить відповідачці, із врахуванням відсутності інших доказів та заперечень такого факту відповідачкою. Щодо доводів представника позивача про те, що відповідачка на момент отримання претензії не заперечувала факту придбання у неї позивачкою сумок-мураль із творами позивачки « [INFO] » та «Кіт медик», суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 03 червня 2024 року представник позивачки - адвокат Маленко О.В. звернувся до відповідачки ФОП [PERSON] з письмовою претензією про припинення порушення прав інтелектуальної власності за вих. №01¬03/06/24 від 03 червня 2024 року (а.с.19). У письмовій відповіді на претензію від 03.06.2024 (а.с.29) відповідачка [PERSON] зазначала наступне: «Насамперед зазначаю, що на момент отримання вищезазначеної претензії товарів, які б містили зазначені у претензії твори « [INFO] » та «Кіт медик», а також візуально схожих за стилісткою творів у мене немає. Факт наявності у вказаних творів свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір від 24.01.2024 буде враховано мною під час ведення господарської діяльності». 13 червня 2024 року представник позивачки - адвокат Маленко О.В. звернувся до відповідачки з адвокатським запитом вих. №01-13/06/24 від 13 червня 2024 року (а.с.30), щодо надання інформації на такі питання: 1) період часу протягом якого ФОП [PERSON] здійснювала реалізацію товарів, які у своєму дизайні містять твори « [INFO] » та « [INFO] »? 2) кількість реалізованого ФОП [PERSON] товару, який у своєму дизайні містить твори « [INFO] » та « [INFO] »? У письмовій відповіді на адвокатський запит від 13.06.2024 (а.с.2928 відповідачка [PERSON] зазначала наступне: 1. «ФОП [PERSON] не здійснювала реалізацію товарів, які у своєму дизайні містять твори « [INFO] » та « [INFO] »; 2. «Кількість реалізованого ФОП [PERSON] товару, який у своєму дизайні містить твори « [INFO] » та « [INFO] ». З наведеного слідує, що відповідачка заперечувала факт реалізації нею товарів, які у своєму дизайні містять твори « [INFO] » та « [INFO] ». При цьому, суд звертає увагу на те, що факт придбання позивачкою товарів у магазині відповідача мав місце 13.10.2023, в той час як із претензією про припинення порушення прав інтелектуальної власності позивачка (через свого представника) звернулася до відповідачки лише 03 червня 2024року, тобто більше ніж через 7 місяців. Надані в судовому засіданні пояснення позивача та її представника, суд не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів вищевказаних обставин, з огляду на наступне. Згідно ст.92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ст.234 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 230-232 цього Кодексу. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. З наведеного вбачається, що засобом доказування вважають не будь-які пояснення сторін, а лише ті, які одержані під час допиту цих осіб як свідків. І тільки в тому разі відомі їм факти стануть доказами, що відповідатимуть правилу належності та допустимості. Однак, в ході судового розгляду позивачка [PERSON] не була допитана в якості свідка, клопотання про допит її як свідка заявлено не було. Інших доказів на підтвердження факту придбання позивачкою вищевказаних сумок із зоображенням «Кіт Джавелін» та «Кіт медик» саме у магазині «Сувенірний крам», що належить відповідачці [PERSON] , зокрема показів свідків, фото чи відеоматеріалів, позивачка суду не надала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність у відповідача інших примірників творів образотворчого мистецтва авторства позивача « [INFO] » та «Кіт медик», наявності у відповідача предметів, матеріалів та обладнання, яке використовується для відтворення творів образотворчого мистецтва авторства позивачки. Під час розгляду справи в суді клопотань про витребування доказів, призначення експертизи, чи інших клопотань з цього приводу до суду не надійшло. Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд. Щодо доводів представника позивача про те, що сторона відповідача не спростувала належними та допустимими доказами тверджень позивача про факт придбання нею вищевказаних сумок у відповідача, то суд виходить із наступного. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом». Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу. У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Верховний Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Враховуючи наведене, суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що сторона відповідача не спростувала належними та допустимими доказами тверджень позивача про факт придбання нею вищевказаних сумок у відповідача, оскільки це не звільняє позивача від тягару доказування цих обставин. Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, яких було б достатньо на підтвердження її тверджень про порушення відповідачкою її авторських прав, що на підставі статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за нею.

Outcome: dismissed