Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

02 квітня 2025 року до Салтівського районного суду міста\~Харкова засобами поштового зв`язку надійшов позов [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа [PERSON] , у якому представник позивача просить: - встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини разом із спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] , за аресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартри [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, із них житлова 26,1 кв.м, допоміжна 18,9 кв.м. та літніх неопалювальних приміщень 0,8 кв.м, в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла донька позивачки [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина на зазначене нерухоме майно. [PERSON] дітей не мала, батько помер, з 2011 року остання перебувала у шлюбі з [PERSON] , який спадщину не приймав. Рішенням нотаріуса позивачці вімовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом. Померла [PERSON] фактично мешкала із позивачем. Позивач звертається до суду з указаним позовом з метою захисту своїх спадкових прав. Ухвалою Салтівського районного\~суду міста\~Харкова від 04 квітня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті. 29 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позов від Харківської міської ради, у якому представник відповідача просить повністю відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Відзив обґрунтований тим, що спадкоємцем [PERSON] не було підтверджено факт її спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщини, а також був пропущений визначений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини, що свідчить про законність відмови нотаріуса у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину. Крім цього, зазначено, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту спільного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент сперті останнього, а факт перебування на обліку [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи не свідчить про беззаперечне фактичне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також у відзиві зазначено, що оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси, а суди розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Представник відповідача зазначає, що відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, що може бути підставою для відмови у позові. Зі змісту позову, як про це зазначає представник відповідача, не вбачається будь-яких порушень прав [PERSON] . Ухвалою Салтівського районного\~суду міста\~Харкова від 10 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Прокопенко А. В. належним чином засвідчену копію спадкової справи №\~3/2025 від 23.01.2025, яка заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Підготовче засідання у справі відкладено. 23 червня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла копія витребуваної спадкової справи від приватного нотаріуса. Ухвалою Салтівського районного\~суду міста\~Харкова від 10 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, у якій просить позовні вимоги задовольнити. Причини неявки відповідача та третьої особи суду невідомі. Відповідно до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2)\~визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст.\~12\~і\~13 ЦПК України\~засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями\~78,\~81 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Отже, у ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] [INFO] [PERSON] померла, свідоцтво про смерть видане Четвертим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 03.01.2024 за актовим записом № 9. Батько [PERSON] [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). З наданої суду копії спадкової справи слідує, що з 25.11.2011 [PERSON] перебувала у зареєстрованому Кулиничівською селищною радою Харківського району Харківської області шлюбі з [PERSON] , актовий запис № 34. Шлюб не розірвано. Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі 23.01.2025 приватним нотаріусом Прокопенко А. В. заведена спадкова справа № 3/2025 після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С. А., від 12.03.2002 за реєстр. № 1312, та зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 56152 від 19.03.2002, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі указаного договору купівлі продажу. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А. В. від 23.01.2025 відмолено у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] її доньки [PERSON] , оскільки [PERSON] не надала нотаріусу документи, які б підтверджували факт спільного проживання її разом з померлою донькою на момент її смерті. Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 29.12.2023 [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З відповіді Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації слідує, що [PERSON] , [INFO] , перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа згідно довідки № 6311-7500715854 від 29.4.2022 за адресою: [ADDRESS] , та отримувала грошову допомогу по грудень 2023 року. З довідки № 6311-7001663864 від 14.12.2022 слідує, що [PERSON] , [INFO] , взята на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] пояснила, що є власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у якому мешкає разом з [PERSON] . У січні 2022 року до них приїхала жити [PERSON] , а у лютому і [PERSON] , які жили там до смерті [PERSON] . [PERSON] пояснив, що взимку перед війною до них приїхала жити [PERSON] , а в кінці лютого 2022 року [PERSON] , які жили у них до смерті [PERSON] . Факт проживання позивача [PERSON] , разом на момент смерті із спадкодавцем [PERSON] , померлої [INFO] , знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позивачем доведений факт її проживання з померлою донькою [PERSON] . Проте, позовні вимоги в частині визнання права власності на\~1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за законои після\~ [PERSON] , померлої [INFO] , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Обставин, які б вказували, що на спірне майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено. Вимогами ст. 392\~ЦК України та наданих до неї роз`яснень у листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.3.1). Окрім того, зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права. За змістом п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Як вже зазначалося, підставами для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] є\~ненадання нотаріусу документів, які б підтверджували факт спільного проживання її разом з померлою донькою на момент її смерті. Оскільки зазначені обставини встановлені у ході судового розгляду, підстави зазначені у постанові нотаріуса, перестали існувати, позивач не позбавлена права звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті доньки. У статті 129\~Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10\~лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно\~квартиру [ADDRESS] , після смерті доньки [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відтак, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме а частині встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Outcome: partial