Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 25347926; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дарницькою РДА в м. Києві від 18.12.1996 року та договору дарування частини квартири від 11.01.1997 року. В жовтні 2015 року позивач дізнався про те, що спірну квартиру було продано відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2015 року. Однак позивач ніколи не укладав із відповідачем договір купівлі-продажу квартири та взагалі не знав про його існування, та не мав наміру продавати квартиру, що свідчить про укладення спірного договору третьою особою без відома та дозволу позивача, тому за зверненням позивача було внесено відомості до ЄРДР за № 12015100040013782 від 10.09.2015 року. В рамках досудового розслідування було встановлено, що підпис від імені позивача у договорі купівлі-продажу від 02.09.2015 року не належить позивачу, та вказаний договір містить ознаки підробки, невідома особа надала паспорт громадянина України на ім`я позивача з метою відчуження вказаної квартири. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.03.2016 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.09.2015 року. Таким чином, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.03.2016 року встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею та на підставі недійсного правочину. Наразі позивач на даний час проживає в спірній квартирі та користується нею, однак реєстрація права власності на дану квартиру за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2015 року, укладеного із [PERSON] , порушує право власності позивача, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 23 липня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, та постановлено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 04 вересня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви, просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дарницькою РДА в м. Києві від 18.12.1996 року та договору дарування частини квартири від 11.01.1997 року. (а.с. 17-19) За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2021 року та від 17.07.2025 року, на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. від 02.09.2015 року, реєстровий номер № 645, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , та на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. від 17.10.2015 року, реєстровий номер № 1865, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 49-53, 66) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі № 755/18695/15 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 02.09.2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. (а.с. 13-16) Так, колегією суддів встановлено, що згідно з висновком експерта від 09.12.2015 року № 93/тдд підпис у графі «продавець», у реквізиті «підписи сторін» у договорі купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 02.09.2015 року виконаний не [PERSON] . З даного висновку також вбачається, що у договорі дарування від 11.01.1997 року, який був наданий як правовстановлюючий документ на частину квартири, у графі «обдарований» підпис від імені [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Свідоцтво про право власності на квартиру, яке надавалося також як правовстановлюючий документ на спірну квартиру не відповідає оригіналу такого свідоцтва, який знаходиться у позивача. Відповідно до довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» ЖЕД - 410 довідка ф. 3 у період вчинення оспорюваного договору не видавалася. Відповідно до довідки ДПІ у Дніпровському районі ГУДФС у м. Києві від 07.12.2015 року [PERSON] отримував реєстраційний номер облікової картки - платника податків [INFO] , тоді як для укладення договору була надана облікова картка [PERSON] , видана 19.06.2002 року. Оцінюючи зазначені докази в їх сукупності колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами ту обставину, що він не підписував договір купівлі - продажу спірної квартири. За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги до [PERSON] про визнання договору недійсним є законними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України). Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майновибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено проте, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. При цьому суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц зроблено висновок, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Так, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2021 року та від 17.07.2025 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. від 17.10.2015 року, реєстровий номер № 1865, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 49-53, 66) Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , діючи на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2015 року, який рішенням суду від 10.03.2016 року визнано недійсним, уклав договір купівлі-продажу квартири із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. від 17.10.2015 року, реєстровий номер № 1865, тому такий договір не потребує додаткового визнання його недійсним у судовому порядку, як такий, що укладено особою, яка не мала права на відчуження об`єкту договору. В частині вимог позивача про визнання права власності на квартиру, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння слід зазначити наступне. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні:гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тобто відповідно до цієї норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року с праві № 910/2350/18 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності. З огляду на вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача в частині скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та про правомірність витребування з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] квартири [ADDRESS] , - оскільки судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем була вчинена державним реєстратором на підставі договору, визнаного у судовому порядку недійсним, що встановлено даним рішенням суду, тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та повним способом захисту порушеного права позивача як власника спірного нерухомого майна, який не потребує додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до часткового задоволення. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України) В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному задоволеній частині позовних вимог, тобто у розмірі 15 082,34 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial