Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

1.Стислий виклад позицій сторін В квітні 2025 року позивач звернувся до суду з вище зазначеним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 1ос від 18 грудня 2024 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника Державної установи Міністерства оборони України 55 управління начальника робіт за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; стягнути з Державної установи Міністерства оборони України 55 управління начальника робіт середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] починаючи з дати звільнення 18.12.2024 до 18.04.2025р. - 52 236,75 грн. (вимушений прогул обрахувати включно з датою прийняття судом рішення); стягнути з Державної установи Міністерства оборони України 55 управління начальника робіт середньомісячну заробітну плату за час затримки видачі наказу про звільнення в розмірі 39 945,75 грн., невиплачену заробітну плату (лікарняні) в розмірі 30 727,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 642,56 грн., компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку 50 008,65 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач незаконно, безпідставно і без дотримання процедури, під час перебування позивача на лікарняному звільнив позивача з займаної ним посади заступника начальника Державної установи Міністерства оборони України 55 управління начальника робіт за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Пояснення в нього відібрані не були. Позивач вважав, що перебуває у відпустці, оскільки роботодавець запропонував йому написати заяву на відпустку, що позивач і зробив, а роботодавець отримав і зареєстрував дві його заяви про відпустку, при чому керівник установи усно його запевнив, що він погодив обидві цих заяви, однак не має змоги надати йому накази про відпустку з технічних причин. Відповідач відзиву до суду не подав. 2. Процесуальні дії у справі 22.04.2025 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засіданні і повідомлення сторін, витребувано докази у відповідача. 23.04.2025 ухвалу суду надіслано відповідачеві. 25.06.2025 ухвалу суду повторно надіслано відповідачеві. Відзиву і відповіді на запит від відповідача до суду не надійшло. 19.09.2025 ухвалено рішення суду по суті заявлених вимог. 3. Встановлені судом обставини і зміст спірних правовідносин Згідно наказу ТВО начальника від 28.11.2023 № 51 55 управління начальника робіт з 29.11.2023 позивач працював на посаді заступника начальника 55 управління начальника робіт (арк. спр. 15, 31). З 01.10.2024 по 31.12.2024 позивач був тимчасово непрацездатний, що підтверджується наявними у справі копіями витягів з електронного реєстру листків непрацездатності (арк. спр. 33 36). 02.12.2024 позивач подав відповідачеві заяву на чергову відпустку на 24 календарних дні з 03.12.2024. Заява отримана представником відповідача, про що на ній наявна відмітка (арк. спр. 18). 17.12.2024 ТВО начальника 55 УНР та сторожем 55 УНР було складено акт № 1 про відсутність на робочому місці [PERSON] весь день без попередження відсутності та без поважних причин з 9.00 до 18.00, в якому також зазначено, що за місцем його постійного проживання двері ніхто не відчинив, на телефонні дзвінки і в месенджері «Whatsapp» позивач не відповідав (арк. спр. 17). Наказом № 1ос від 18.12.2024 позивача було звільнено з 18.12.2024 за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (арк. спр. 16). Водночас з 17.12.2024 по 18.12.2024 позивач знаходився на амбулаторному лікуванні в лікаря хірурга Хмельницької обласної лікарні, де йому 17.12.2024 проведено оперативне втручання (арк. спр. 37). 10.01.2025 позивач подав відповідачеві заяву на відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом тривалістю 60 календарних днів з 13.01.2025. Заява отримана представником відповідача, про що на ній наявна відмітка (арк. спр. 19). 20.03.2025 позивач отримав копію наказу про звільнення та акту про відсутність на робочому місці (арк. спр. 32). В копії трудової книжки позивача, наданій суду і наявній у справі, запис про звільнення позивача відсутній (арк. спр. 31). Відповідач виплачував заробітну плату позивачеві до жовтня 2025 року включно. З наданих суду індивідуальних відомостей про застраховану особу станом на 09.04.2025 та відомостей з ДРФПП про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 27.03.2025 (арк. спр. 20 22) вбачається, що за період з листопада 2024 по березень 2025 року повного розрахунку з позивачем проведено не було. В серпні вересні 2024 року позивач отримав заробітну плату в сумі по 11520,00 грн. 10.04.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою-вимогою надати йому письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, довідку про середню заробітну плату за останні шість місяців роботи (арк. спр. 24 26). Позивач стверджує, що відповіді не отримав. 13.04.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою про розрахунок при звільненні (арк. спр. 27 - 29). Позивач стверджує, що і на це звернення відповіді не надійшло. Суд витребовував у відповідача довідку про розмір заробітної плати позивача за останні два календарні місяці перед звільненням та довідку про виплачену позивачеві при звільненні заробітну плату (арк. спр. 40), однак і на двічі надісланий запит суду відповідач жодної відповіді не надав. 4. Мотивована оцінка доводів сторін, застосовані норми права Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких мотивів. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктами 5\~і\~13\~частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за\~пунктом 13\~частини першої цієї статті). Таким чином, позивач не мав права звільняти відповідача оспорюваним наказом, оскільки у дату звільнення позивач був тимчасово непрацездатний. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Позивач в п. 1 прохальної частини позовної заяви зазначив вимогу визнати незаконним та скасувати наказ № 1ос від 18 грудня 2024 року про його звільнення з посади заступника начальника Державної установи Міністерства оборони України 55 управління начальника робіт за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Позовна заява найменована в тому числі «про поновлення на роботі». Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33 цс 14), відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково поновивши позивача на раніше займаній ним посаді. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з абзацами 1 5 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що\~ передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що\~ передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що\~ передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за по передні два місяці роботи. Звільнення відбулося в грудні 2024 року, в жовтні листопаді 2024 року позивач не працював з підстави тимчасової непрацездатності, відтак до обрахунку мають бути взяті суми заробітної плати позивача за серпень вересень 2024 року. Виходячи зі стверджуваного позивачем п`ятиденного робочого тижня позивача, в серпні 2024 року в нього було 22 робочих дні, в вересні 2024 року 21 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становитиме: 11520 грн./міс. х 2 міс. : (22 дні + 21 день) = 535,81 грн. Тривалість вимушеного прогулу позивача на дату розгляду справи склала 195 робочих днів. 535,81 грн. х 195 = 104482,95 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки видачі наказу про звільнення і середнього заробітку за час затримки розрахунку до задоволення не підлягають, оскільки ці види компенсацій не сумуються, а присуджуються лише один раз за кожен конкретний період. В разі задоволення цих позовних вимог середній заробіток було б присуджено за один і той же період тричі, що не є припустимим. Водночас до задоволення підлягає позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за листопад грудень 2024 року, до дати звільнення, оскільки з наданих суду доказів вбачається, що вказаний період не був оплачений. 21 робочий день в листопаді 2024 року + 13 робочих днів в грудні 2024 року = 34 робочих дні. 34 х 535,81 грн. = 18217,54 грн. Вимоги про оплату більшого періоду роботи не підтверджені, тому до задоволення не підлягають. Також до задоволення не підлягає вимога про виплату компенсації за невикористану відпустку, оскільки інформація про те, чи мав на неї право позивач на час звільнення, у справі не міститься. Таким чином, загальна сума до стягнення з відповідача на користь позивача становитиме: 104482,95 грн. + 18217,54 грн. = 122700,49 грн. Крім того, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 2438,20 грн. (1211,20 грн. за одну немайнову вимогу + 1227,00 грн. за майнові пропорційно до задоволених вимог) в дохід держави, оскільки від його сплати при зверненні з позовом до суду позивач був звільнений. На підставі наведеного та

Outcome: partial