Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Позивач Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як представник органу опіки та піклування звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила: позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та щодо малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь законного представника дітей [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування у Службі у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Служба) перебувають неповнолітня [PERSON] , [INFO] та малолітні [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Реєстрація народження дітей проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Мати дітей - [PERSON] , вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2018 була засуджена до відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць. Покарання відповідачка відбувала у Державній установі «Качанівська виправна колонія № 54» з 11.09.2018 по 11.10.2022. Розпорядженнями Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 08.10.2018 дітям надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. У подальшому діти були влаштовані на цілодобове перебування до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей у Дарницькому районі міста Києва Благодійної організації «Фонд «Асперн». Відповідно до розпоряджень Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2019 над дітьми встановлено опіку, опікуном призначено [PERSON] . На сьогодні, у зв`язку із повномасштабним вторгненням росії в Україну діти з законним представником перебувають у Французькій Республіці. Від відповідачки 11.03.2019 до Служби надійшов лист, яким вона повідомила про усвідомлення своєї провини та що після відбування покарання вона має намір забрати дітей для подальшого виховання. Після звільнення з місця відбування покарання (відповідно до довідки про звільнення - 05.05.2022) відповідачка звернулась до Служби тільки 12.09.2022, зазначила про свій дохід, умови для проживання дітей. Проте у подальшому відповідачка не вчинила жодних дій, спрямованих на повернення дітей, що свідчить, на думку позивача, про її небажання виконувати батьківські обов`язки. Опікун [PERSON] надала Службі пояснення, що відповідачка після звільнення з місць позбавлення волі зв`язувалась з нею лише один раз, участі у вихованні дітей не бере, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами, фінансово не допомагає. Діти також надали пояснення про небажання повертатись до матері. Відтак, виходячи з інтересів дітей, позивач позов просив задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Котенко Р. В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 16 травня 2025 року через електронну пошту суду третьою особою [PERSON] була подана заява про проведення підготовчого засідання за її відсутності у зв`язку із її знаходженням разом з дітьми, що знаходяться під її опікою, за кордоном, у Французькій Республіці. У заяві також зазначила, що діти категорично не хочуть повертатись до матері. 02 червня 2025 року через електронну пошту суду третьою особою [PERSON] була подана заява про розгляд справи у її відсутність у зв`язку із її перебуванням за кордоном України, у Французькій Республіці. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 29 липня 2025 року. 29 липня 2025 року у судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Судове засідання було відкладене до 12 серпня 2025 року з метою повторного виклику відповідача. Відповідачка з`явилась до суду 29 липня 2025 року після відкладення судового засідання, отримала копію ухвали від 08 квітня 2025 року про відкриття провадження у справі, копію позову з додатками та була повідомлена про наступну дату та час судового засідання, про що в матеріалах справи міститься розписка. 12 серпня 2025 року у судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Судове засідання було відкладене до 09 вересня 2025 року з метою повторного виклику відповідача. 09 вересня 2025 рокуу судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Від відповідача будь-яких заяв, клопотань до суду не надходило. Правом надати відзив на позовну заяву відповідач не скористалася. Направлена відповідачу за її зареєстрованим місцем проживання судова повістка повернулась до суду з відміткою АТ «Укрпошта» «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідачка викликалась у судове засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Відповідно до ч. ч. 2, 3, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За наведених обставин, з урахуванням раніше поданої третьою особою заяви про розгляд справи без її участі, суд вважає можливим провести розгляд справи без участі відповідача та третьої особи. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених вище обставин, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, представник позивача пояснила, що відповідачка була засуджена до позбавлення волі. Її дітям - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Батько дітей записаний зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Згодом, у квітні 2019 року дітей під опіку взяла [PERSON] , яка була вихователькою БО «Фонд «Асперн», де у свій час перебували ці діти. З того часу діти виховуються [PERSON] у турботі та любові, мають успіхи у навчанні, забезпечені належними умовами для зростання, розвитку та навчанні. У зв`язку із повномасштабним вторгненням рф в Україну [PERSON] виїхала з дітьми до Французької Республіки. Після звільнення відповідачки з місць позбавлення волі, вона звернулась до Служби у вересні 2022 року, їй були роз`яснені умови повернення дітей та роз`яснено, що у разі невиконання цих умов вона може бути позбавлена батьківських прав. Відомо, що відповідачка інколи дзвонила старшій доньці [PERSON] , проте реальних дій, спрямованих на повернення дітей, не вчиняла. Навіть коли у відповідачки з`явилась можливість після її засудження виїжджати за кордон, вона з дітьми так і не зустрілась. Чи працює сьогодні відповідачка - невідомо. Виїзди Служби за її зареєстрованим місцем проживання були безрезультатними, оскільки відповідачки жодного разу не було вдома. Службі відомо, що у відповідачки є ще одна дитина, якою вона також не опікується, дитина проживає разом з батьком. Відтак, орган опіки та піклування дійшов висновку, що відповідачка не бажає створити дітям належні умови для проживання, навчання та розвитку та повернути їх до себе, що свідчить про її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім того, представник позивача звернула увагу суду, що органом опіки та піклування з`ясовувалась думка дітей щодо позбавлення їх матері батьківських прав і всі діти, у письмовому вигляді повідомили, що не бажають повертатись до матері, оскільки знають її неблагополучний спосіб життя. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та щодо малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи Свідоцтвами про народження (а.с. 9-11). Відповідно до повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , запис відомостей про батька дітей проведений відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері (а.с. 21-26). Наказами Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24 вересня 2018 року №№ 169, 170,171дітей взято на первинний облік у зв`язку із засудженням їх одинокої матері [PERSON] до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі (а.с. 12-14). Відповідно до розпоряджень Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 08 жовтня 2018 року №№702, 703, 704дітям надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженнями Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 18 квітня 2019 року №№ 270, 271, 272 над дітьми встановлено опіку, призначено опікуном [PERSON] , [INFO] (а.с. 17-19). Також, судом встановлено, що [PERSON] вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у справі № 753/2903/18 визнано винуватою у пред`явленному обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі (а.с. 39-40). 11 березня 2019 року на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від [PERSON] , яка перебувала на той час у СІЗО № 13, надійшов лист, яким вона просила потурбуватися про її дітей та обіцяла, що після звільнення вона забере дітей та буде все робити для цього (а.с. 28). Відповідно до довідки про звільнення від 05 травня 2022 року вбачається, що [PERSON] відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 11 вересня 2018 року по 05 травня 2022 року та звільнена з державної установи «Качанівська випарвна колонія (№ 54)» згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2022 року на підставі ст.. 81 КК України умовно-достроково на 05 місяців 14 днів (а.с. 41). 12 вересня 2022 року [PERSON] звернулась до Службиу справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та надала письмові пояснення, якими повідомила Службу, що вона облаштовує умови проживання для дітей, підробляє швачкою, має постійний дохід 8 000,00 грн у місяць. Вказала, що за умовами свого дострокового звільнення не може поїхати до дітей за кордон до 05 травня 2023 року (а.с. 27). Також судом встановлено, що органом опіки та піклування з`ясовувалась думка дітей щодо позбавлення їх матері батьківських прав. Так, матеріали справи містять письмові заяви-пояснення від 15 серпня 2024 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зазначають, що живуть від матері окремо з 2018 року. Матір їх фізичним та духовним розвитком не займається, не турбується про їх здоров`я, не допомагає у навчанні та не створює умов для їх розвитку та гідного життя. Спілкування з матір`ю емоційно важке та має негативний вплив. Повертатись до матері бажання не мають (а.с. 29, 31, 32). Крім того, матеріали справи пояснення опікуна [PERSON] від 15 серпня 2024 року до Службиу справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, у яких вона зазначає, що після звільнення [PERSON] зв`язувалась з нею лише один раз, участі у вихованні дітей не бере, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами, фінансово не допомагає (а.с. 30). Доводи позивача про повноцінний розвиток дітей, створення опікуном належних умов для їх навчання та розвитку підтверджується довідками спеціалізованої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 305 з поглибленим вивченням іноземної мови від 06 листопада 2024 року №№ 420, 421, 426 та позитивними характеристиками дітей з цієї школи (а.с. 33-38). Відповідно до висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 22 травня 2025 року № 101-4717, у зв`язку із ухиленням відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, відсутністю піклування та турботи про дітей з її сторони, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, під час вирішення спору, суд ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як представник органу опіки та піклування, зазначила, що мати неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,не займається їх вихованням та розвитком, матеріально дітей не забезпечує, не піклується про їх здоров`я та здобуття повної середньої освіти. Після звільнення з місць позбавлення волі не створила для дітей належні умови для їх проживання, навчання та розвитку, не вчинила жодних дій, спрямованих на повернення дітей до себе, що свідчить про свідоме ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, судом встановлено, що відповідачка не створила належних умов для проживання та виховання дітей. Фактично діти не отримують від матері жодної допомоги для морального та фізичного розвитку. Після того, як у відповідачки з`явилась можливість виїжджати за кордон України, дій, спрямованих на зустріч з дітьми, не вчинила. Крім того, суд враховує, що [PERSON] , будучи достеменно обізнаною про розгляд судом справи про позбавлення її батьківських прав, відзив із запереченнями проти позовних вимог суду не надала, протягом строку розгляду справи у жодне з судових засідань не з`явилась, що, на думку суду, свідчить про її незацікавленість у житті і подальшій долі своїх дітей. З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дітей та їх інтереси, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та щодо малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а тому є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та задоволення позовних вимог в цій частині. При вирішенні цієї вимоги враховується, що такий крайній захід спрямований на захист інтересів дітей з метою забезпечення їх належного виховання, розвитку у сприятливому середовищі, медичного та соціального нагляду. Тому позбавлення відповідачки батьківських прав повністю відповідає інтересам дітей, і є справедливим, передбачуваним та невідворотним наслідком свідомого вибору відповідачки. Відповідно до частин другої, третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до роз`яснень пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом частин першої-третьої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є особою працездатного віку. Інших стягнень з відповідача на утримання інших непрацездатних осіб з матеріалів справи не встановлено, доказів протилежного суду не надано. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей, передбачених статтею 188 СК України, не встановлено. Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідачки та враховуючи те, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття на користь законного представника дітей, підлягають задоволенню. Такий розмір аліментів, на думку суду, є доцільним та обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 19 лютого 2025 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. За змістом пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи повне задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору, відповідно до пункту 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. З урахуванням положень статті 169 СК України суд роз`яснює відповідачу, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved