Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, яку обґрунтовує тим, що 13 вересня 2024 року громадянин України [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» оприлюднив статтю із заголовком «Як правильно обрати професію або сім`ю» за посиланням: [INFO] . У наведеній статті Відповідач стверджує: «Як правильно обрати професію ну, або сім ю. Анекдот: -папа, а я талантлівий бізнесмен? -да синок, ти талантлівий бізнесмен. Ти за год стал мільярдером. Ти же [PERSON] . Колись у після майданні часи сміялися. Був у нас губернатором [PERSON] . Потім його собі в адміністрацію [PERSON] забрав. Так ось. Він був скромним губернатором. Небагатим. А от його 19-річна донька була наскільки талановитою, що заробила на 22 квартири у Києві. Заздрите таланту? Але славиться земля українська юними талантами. Скинули мені колеги - розслідувачі з платформи МЕЖА тємку. Я вже якось писав про Державну міграційну службу. Прийшлося зіткнутися. Працює вона скрипуче і паскудно. \~ \~ \~ \~ А очільник Київської ДМС некто [PERSON] в інтересах харківсько -російського (і таке буває) олігарха Паші Фукса за немалі бабоси продає зброду різних мастей з просторів СНГ українське громадянство. \~ \~ \~ \~ І нічого, на свободі, при посаді. Все пучком у чувака. Так ось: цей тіпок у 2016 році в Харкові продав свою квартиру і поїхав підкорювати Київ. Продав квартиру з прописаною в ній мамою. Продав УВАГА -(пабабабам!!!) своїй же племінниці [PERSON] . Яка в цей час навчалася в Москві в МГУ. У 2016році. Це вже після [PERSON] і Дебальцевого. Нічо так? І дядю не мутило з того. А шо? Головне щоб вишиванка дорога і красива. Але це ще не все. Племінниця [PERSON] наскільки талановита, що вже у 2017 році нашкребла грошенят і купила квартиру в Києві. В найелітнішому Житловому комплексі [PERSON] .І квартирка там коштує від 389 тисяч доларів. Нєнуашо. Будь яка випускниця МГУ масквічка може собі дозволити купити квартиру в Києві, на яку її дядя чиновник на бюджетній зарплаті мусив би заробляти два життя. І знову (пабабам). Вона здає квартиру в оренду. Кому? Звичайно дяді. Така от любов. Квартиру, оренда якої коштує десь зо дві штуки баксів/місяць здає дяді, який офіційно ті дві штуки не заробляє. Так він же ж мабуть продає хорошим рускім паспорти України подумаєте ви. Мимо державного казначейства. І я зразу ж так подумав. Але так не думають у зеленій владі, де вже давно [PERSON] заявив, що корупція у нас подолана. Але нічого. [PERSON] може дозволити собі здавать квартиру вуйкові і за гривню на рік. Не слабо. Бо сама вона працює не ким небуть, а кольщицею. Вона тату-майстер. От не на того я вчився. Вивчився би в МГУ (не дай бог конєшно) на кольщика міг би і я купити квартиру в Києві за 389 тисяч баксів. Здати її в оренду комусь із державної міграційної служби. І по бистрячку заробляти на іншу. А здав би я її в оренду за гривню в рік [PERSON] самій головній в ДМС. Щоб і на неї ніхто не подумав, що вона десь в корупції замішана. Але куди мені. Це ж тільки молодь після МГУ так може. Ото бізнес школа там. Або дядя тут. Смішно, хоч плач». \~ \~ \~ \~ Вважає поширену Відповідачем інформацію такою, що не лише принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] як людини, посадової особи, державного службовця та керівника державного органу, а створює негативне враження і відношення суспільства до нього, як до нечесної людини, непрофесіонала, правопорушника, корупціонера, тощо, адже, на їхнє переконання, з огляду на зміст, формулювання та спосіб викладення тверджень, читачам соціальної мережі «Фейсбук» нав`язується думка та запевняється в тому, що [PERSON] дійсно причетний до подій зазначених у статті Відповідача та вчиняв дії у яких його звинувачує Відповідач. Те, що інформація, яка поширена Відповідачем через соціальну мережу Фейсбук безпосередньо стосується Позивача, не викликає сумнівів, оскільки в статті чітко зазначено його ім`я та прізвище, а також вказано посаду, яку він обіймає. Поширена Відповідачем інформація у статті «Як правильно обрати професію або сім`ю» не відповідає дійсності, викладена неправдиво, відтак, інформація (стаття) має бути спростована як недостовірна в судовому порядку, з наступних підстав. На спростування вищеозначеного доводе до відома суду, що позивачу ніколи не пред`являлась підозра, що підтверджується долученим до позовної заяви витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 17.07.2024 року, відповідно до якого громадянин(ка) УКРАЇНИ [PERSON] , [INFO] , уродженець(ка) Новомосковськ, УКРАЇНА на території України станом на 17.07.2024року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та розшуку не перебуває. Натомість, поширення такої інформації призводить до виникнення масової дезінформації в суспільстві, підриває довіру до влади, дискредитує Україну в очах країн-партнерів через нібито відсутність контролю за національною безпекою України у період воєнного стану. \~ \~ \~ \~ Більш того, вказаними діями Відповідач створив умови та можливість доступу необмеженого кола осіб до недостовірної інформації, оприлюдненої ним, та забезпечив можливість безперешкодно розповсюджувати таку інформацію серед необмеженого кола користувачів мережі «Інтернет» (функції «поділитись»), чим порушив немайнові права Позивача. Поширена Відповідачем інформація містить висловлювання, в яких наявна негативна інформація щодо особи Позивача. Оскаржувана інформація виражена не у формі критики чи суб`єктивної оцінки дій. У ній відсутні мовно-стилістичні засоби (гіпербола, алегорія, сатира). Тому вона не є оціночними судженнями. Фактично, висловлювання виражені у формі тверджень про вчинення Позивачем якогось злочину та причетності його до корупційних схем. Поширена Відповідачем інформація, викладена у формі фактичних тверджень з огляду на наступне. Проаналізувавши інформацію, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, відсутність алегорій, сатири, гіпербол тощо, що вказана інформація подана Відповідачем саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Висловлювання Відповідача, стилістика інформації та застосовані мовні обороти мали саме стверджувальну форму з посиланням на конкретні факти щодо Позивача, при цьому, Відповідач не використовував мовні засоби, Характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів, а відтак, поширена інформація, враховуючи її зміст, загальний контекст не може вважатись оціночними судженнями, а є констатацією фактів з використанням різкої лексики, що є надмірним, з огляду на ситуацію та; обставини, за яких відбувалось поширення такої інформації, оскільки її зміст та| характер свідчить про наявність фактів, які жодним чином не стосуються Позивача, його приватного життя, службової діяльності, та матеріального становища. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Вважає, що оскаржувані твердження, формують негативну громадську думку про Позивача, руйнують репутацію, при цьому, вони не є підтвердженими жодними належними доказами, а тому є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Вважає, що інформація поширена Відповідачем є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити та створює негативні наслідки для Позивача. Частиною 2 ст. 302 ЦК України визначено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Тобто, перед тим, як поширювати інформацію щодо Позивача, Відповідач зобов`язаний здійснити перевірку достовірності інформації. Однак такого не відбулось. Твердження Відповідача, про провадження Позивачем незаконної діяльності окрім вищенаведеного спростовуються наступним: проти Позивача відсутні будь-які відкриті кримінальні провадження, в межах яких йому повідомлено про підозру чи обвинувачення у вчиненні злочинів чи будь-яких інших протиправних дій; в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня будь-яка і інформація, що [PERSON] притягнуто до відповідальності за| вчинення будь-яких кримінальних правопорушень; відсутність у [PERSON] судимостей підтверджується Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей», виданої Міністерством внутрішніх справ України, відповідно до якого, [PERSON] станом на 17.07.2024року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. За таких обставин, вважає, що існують достатні підстави для задоволення позовної заяви про спростування недостовірної інформації та похідних вимог про зобов`язання Відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, вилучити із загального доступу поширену; інформацію та оприлюднити у своїй соціальній мережі «Фейсбук» вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до інформації наявній на сторінці у соціальній мережі Фейсбук, [PERSON] є власником сторінки у фейсбук ««Viktor Bobyrenko», кількість підписників понад 11 тисяч, працює в Громадській організації «Бюро аналізу політики». Стаття під назвою «Як правильно обрати професію або сім`ю» автор [PERSON] , дата публікації [INFO] , о 19 год. 39 хв.. Позовна заява заявляється саме до автора та власника сторінки у соціальній мережі Фейсбук «Viktor Bobyrenko» до [PERSON] , який безвідповідально та легковажно приписує статтю під назвою «Як правильно обрати професію або сім`ю» [PERSON] не підкріплюючи таке твердження будь-якими доказами. Крім вимоги про спростування недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , вважає за необхідне пред`явити Відповідачу вимогу про відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке: Так, через поширення Відповідачем недостовірної інформації та допущення ним, різних негативних висловлювань, соціальна оцінка ділових якостей Позивача, як людини, посадової особи, державного службовця, керівника державного органу стала різко негативною, про що свідчать коментарі у соціальних мережах «Фейсбук» під спірною публікацією. \~ \~ \~ \~ Поширена Відповідачем інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, призводить до завдання Позивачу, як громадянину України, посадовій особі, державному службовцю моральної шкоди, яка проявляється в порушенні звичайного способу життя та погіршення його психологічного та емоційного стану. Водночас, [PERSON] , серед колег та працівників завжди характеризувався, як порядна, високоморальна та чесна людина. Тому, до опублікування Відповідачами відео-матеріалу та інших публікацій/статей в соціальних мережах, мав досконалу ділову репутацію, а поширення про нього недостовірної та негативної інформації, серед широкого кола осіб, значною мірою підірвало авторитет Позивача серед суспільства та підлеглих. Зазначає, що поширення такої інформації призвело до формування негативної суспільної думки, підірвало довіру суспільства до влади, викликало дискредитацію України в очах країн-партнерів через нібито відсутність контролю за національною безпекою України у період воєнного стану. Все це, за твердженнями Відповідача, на пряму пов`язується з особою Позивача, а відтак завдає великої шкоди діловій репутації останнього, що призвело до появи у нього негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, фіксованість на негативних переживаннях, тривога з приводу майбутнього. Поширивши необмеженому колу осіб недостовірну інформацію відносно Позивача, не перевіривши її достовірність, зміст якої ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію, оскільки в ній містяться, відомості про події та факти, які ніколи не існували та негативно висвітлюють позивача перед суспільством, вважає, що є підстави для стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., а тому просить суд визнати недостовірною\~та такою,\~що принижує\~честь,\~гідність та\~ділову репутацію\~інформацію відносно\~ [PERSON] ,\~яку поширив\~ [PERSON] [INFO] на\~своїй сторінці\~у соціальній\~мережі «Фейсбук»\~(facebооk)\~«Як правильно\~обрати професію\~або сім`ю»\~за посиланням:[INFO] ; зобов`язати [PERSON] протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, вилучите із загального доступу публікацію поширену [INFO] на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» facebооk) «Як правильно обрати професію або сім`ю» за посиланням: [INFO] Зобов`язати [PERSON] протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщенню на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» (facebооk) повідомлення про ухвалене у справі судового рішення з публікацією тексту вступної та резолютивної частини рішення у цій справі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок) та судові витрати. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18.10.2024 року позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 23.10.2024 року представником позивача надано суду документи на виконання ухвали суду від 18.10.2024 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25.10.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29 січня 2025 року. Підготовче судове засідання відкладалося з різних причин. 19 лютого 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Решнюка А.В. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що позовна заява не обґрунтована і не підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав: Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить спростувати інформацію, яка була викладена відповідачем, [PERSON] на сторінці Фейсбук. На думку позивача, відповідачем [PERSON] була розміщена інформація відносно [PERSON] під назвою «Як правильно обирати професію або сім`ю». Позивач вважає викладену інформацію недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на честь, гідність та недоторканість ділової репутації. Однак, позивачем та представником позивача не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що дійсно відповідач, [PERSON] розмістив особисто дану інформацію а також що дійсно дана сторінка належить особисто відповідачу, [PERSON] . Також просить суд звернути увагу на те, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною і спростувати, є відтворенням публікації на Фейсбуці, у зв`язку з чим належним відповідачем у даній справі також мав бути власник вищевказаного сайту Фейсбук, проте позивач до цих осіб позовних вимог не заявляв. Суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. З матеріалів справи вбачається, що інформація, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, є відтворенням інформації, взятої з [PERSON] . Відповідач не є автором вищевказаної інформації. Вищевказане свідчить про відсутність умислу відповідача, тобто усвідомлення недостовірності інформації ті передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Тому, зважаючи на вищевикладене, наявні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за публікацію вищевказаних відомостей та відсутні підстави для задоволення позову. На думку позивача, інформація що викладена на думку відповідачем, була поширена у зв`язку з виконанням позивачем посадових обов`язків начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Позивач звернувся до суду як посадова особа, а не фізична особа, а як суб`єкт владних повноважень не має права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недостовірною інформації, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди відмовити в повному обсязі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті у відкритому судовому засіданні 19.08.2025 року. Представник позивача [PERSON] адвокат Павловський В.А. в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд його задоволити повністю. Відповідач [PERSON] , його представники адвокати: Неговська І.В., Решнюк А.В. до суду не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином через їх електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд». Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 13 вересня 2024 року відповідач [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» оприлюднив статтю із заголовком «Як правильно обрати професію або сім`ю» за посиланням: [INFO] наступного змісту: «У наведеній статті Відповідач стверджує: «Як правильно обрати професію ну, або сім ю. Анекдот: -папа, а я талантлівий бізнесмен? -да синок, ти талантлівий бізнесмен. Ти за год стал мільярдером. Ти же [PERSON] . Колись у після майданні часи сміялися. Був у нас губернатором [PERSON] . Потім його собі в адміністрацію [PERSON] забрав. Так ось. Він був скромним губернатором. Небагатим. А от його 19-річна донька була наскільки талановитою, що заробила на 22 квартири у Києві. Заздрите таланту? Але славиться земля українська юними талантами. Скинули мені колеги - розслідувачі з платформи МЕЖА тємку. Я вже якось писав про Державну міграційну службу. Прийшлося зіткнутися. Працює вона скрипуче і паскудно. \~ \~ \~ \~ А очільник Київської ДМС некто [PERSON] в інтересах харківсько -російського (і таке буває) олігарха [PERSON] за немалі бабоси продає зброду різних мастей з просторів СНГ українське громадянство. \~ \~ \~ \~ І нічого, на свободі, при посаді. Все пучком у чувака. Так ось: цей тіпок у 2016 році в Харкові продав свою квартиру і поїхав підкорювати Київ. Продав квартиру з прописаною в ній мамою. Продав УВАГА -(пабабабам!!!) своїй же племінниці [PERSON] . Яка в цей час навчалася в Москві в МГУ. У 2016році. Це вже після [PERSON] і Дебальцевого. Нічо так? І дядю не мутило з того. А шо? Головне щоб вишиванка дорога і красива. Але це ще не все. Племінниця [PERSON] наскільки талановита, що вже у 2017 році нашкребла грошенят і купила квартиру в Києві. В найелітнішому Житловому комплексі [PERSON] .І квартирка там коштує від 389 тисяч доларів. Нєнуашо. Будь яка випускниця МГУ масквічка може собі дозволити купити квартиру в Києві, на яку її дядя чиновник на бюджетній зарплаті мусив би заробляти два життя. І знову (пабабам). Вона здає квартиру в оренду. Кому? Звичайно дяді. Така от любов. Квартиру, оренда якої коштує десь зо дві штуки баксів/місяць здає дяді, який офіційно ті дві штуки не заробляє. Так він же ж мабуть продає хорошим рускім паспорти України подумаєте ви. Мимо державного казначейства. І я зразу ж так подумав. Але так не думають у зеленій владі, де вже давно [PERSON] заявив, що корупція у нас подолана. Але нічого. [PERSON] може дозволити собі здавать квартиру вуйкові і за гривню на рік. Не слабо. Бо сама вона працює не ким небуть, а кольщицею. Вона тату-майстер. От не на того я вчився. Вивчився би в МГУ (не дай бог конєшно) на кольщика міг би і я купити квартиру в Києві за 389 тисяч баксів. Здати її в оренду комусь із державної міграційної служби. І по бистрячку заробляти на іншу. А здав би я її в оренду за гривню в рік [PERSON] самій головній в ДМС. Щоб і на неї ніхто не подумав, що вона десь в корупції замішана. Але куди мені. Це ж тільки молодь після МГУ так може. Ото бізнес школа там. Або дядя тут. Смішно, хоч плач» (а.с…). Відповідно до копії витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 17.07.2024 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Новомосковськ, на території України станом на 17.07.2024року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та розшуку не перебуває. Відповідно до висновку за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15237 від 28.10.2024 року, у тексті допису «Як правильно обрати професію ну, або сім`ю» за посиланням:https://www.facebook.com/share/p/KHTFTimxbLLx7yEd/?mibextid=WC7FNе, поширеному [INFO] [PERSON] на персональній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», міститься інформація стосовно [PERSON] , викладена у формі фактичних тверджень: «А очільник Київської ДМС некто [PERSON] в інтересах харківсько-російського (і таке буває) олігарха Паші Фукса за немалі бабоси продає зброду різних мастей з просторів СНГ українське громадянство», «Так ось: цей тіпок у 2016 році в Харкові продав свою квартиру і поїхав підкорювати Київ. Продав квартиру з прописаною в ній мамою. Продав - УВАГА -(пабабабам!!!) своїй же племінниці [PERSON] . Яка в цей час навчалася в Москві в МГУ», « [PERSON] наскільки талановита, що вже у 2017 році нашкребла грошенят і купила квартиру в Києві. В найелітнішому Житловому комплексі - [PERSON] . 1 квартирка там коштує від 389 тисяч доларів. Вона здає квартиру в оренду. Кому? Звичайно дяді. Така от любов. Квартиру, оренда якої коштує десь зо дві штуки баксів/місяць здає дяді, який офіційно ті дві штуки не заробляє. Так він же ж мабуть продає харошим рускім паспорти України - подумаєте ви. Мимо державного казначейства», «Але так не думають у зеленій владі, де вже давно [PERSON] заявив, що корупція у нас подолана. Але нічого. [PERSON] може дозволити собі здавати квартиру вуйкові і за гривню на рік» та оціночних суджень «Я вже якось писав про Державну міграційну службу. Прийшлося зіткнутися. Працює вона скрипуче і паскудно». Доводи відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів того, що вказана у позові сторінка дійсно належить відповідачу спростовується наданою суду довідкою Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет», з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення №201/2024-Д від 16.10.2024 року, власником веб-сайту [INFO] є реєстрант доменного імені facebook.com, володілець облікового запису компанія Meta Platforms, Inc., якщо інше не визначене умовами договору між останньою та отримувачем послуг хостингу або якщо такий договір відсутній. При цьому, на веб-сайті соціальної мережі "Facebook" ( [INFO] створено сторінку користувача з Іменем "Viktor Bobyrenko", що доступна за адресою у мережі Інтернет: [INFO] (а.с.). Щодо зазначення стороною відповідача про те, що належним відповідачем у даній справі також мав бути власник сайту Фейсбук, суд зазначає, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Зазначене узгоджується з постановами Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19). Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб - сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб - сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Фейсбук є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Фейсбук не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб -сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18-ц). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із частинами четвертою, сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. З роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року (далі Постанова Пленуму ВСУ), вбачається, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Зі змісту ст. 297 ЦК України вбачається, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У п. 15 постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. За п. 19 Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З роз`яснень викладених у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимостіі широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Під час судового розгляду встановлення, що позивач [PERSON] є публічною особою, оскільки займає посаду начальника Головного управління ДМС в області. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] просив визнати недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» у статті із заголовком «Як правильно обрати професію або сім`ю» за посиланням: [INFO] . За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В свою чергу стороною позивача в обґрунтування позовних вимог надано суду висновок судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15237 від 28 жовтня 2024, що зроблений на замовлення позивача. Суд зазначає, що згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що поданий стороною позивача висновок №15237 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 28 жовтня 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» суд визнає недопустимим доказом і відповідно не приймає його до уваги, з огляду на наступне: За положеннями п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), лінгвістична експертиза відноситься до криміналістичних експертиз. Статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Доказів про те, що ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» є державною спеціалізованою установою у розумінні закону суду не надано, тому складений товариством висновок від 28 жовтня 2024 року є недопустимим доказом на підтвердження позиції позивача щодо спірної інформації. Аналогічна правова позиція щодо висновку ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за результатами проведення лінгвістичної експертизи міститься у постанові Верховного Суду від 08.04.2024 року у справі №760/5027/21. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У справах про спростування недостовірної інформації саме на позивача покладено обов`язок довести, що інформація є недостовірною та факт поширення її відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Якщо позивач не надав докази недостовірності, суд має відмовити в задоволені позову, навіть якщо інформація є негативною. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України(стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 577/4402/19-ц, від 22 березня 2021 року у справі № 482/1474/16-ц. Оцінивши та дослідивши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами факту поширення інформації про нього відповідачем, хоча саме на позивача в даній категорії справ покладено обов`язок доведення факту поширення інформації. Відповідно до ч. 2ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Підчас розгляду справи не було доведено наявність складу правопорушення, що може бути підставою для задоволення позову в частині захисту гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації позивачів, а тому суд не вбачає підстав, в розумінні положень ст. 23 ЦК України, вважати, що дії відповідачів спричинили позивачам моральну шкоду. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов про захист честі, гідності, ділової репутації [PERSON] не обґрунтований та не підлягає задоволенню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed