Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Згідно з позовною заявою, 05.04.2007 р. між сторонами укладено договір про іпотечний кредит № 70504/3, за яким відповідач отримав від позивача 22 400 доларів США на придбання будинку [ADDRESS] строком на 20 років зі сплатою 12 відсотків річних за користування кредитними коштами. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором, яка станом на 10.10.2016 р. становить 22 020,99 доларів США і складається із заборгованості за основним боргом 20 430,57 доларів США та заборгованості за нарахованими процентами 1 590,42 доларів США. Представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначено, що строк повернення кредиту в повному обсязі не настав. Надання кредиту в іноземній валюті є незаконним. Договір є недійсним через те, що відповідач з дитинства є особою з інвалідністю 1 групи, пов`язаною з вадами зору. На цих підставах просить відмовити у задоволенні позову. Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша\~статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством частина перша\~статті 19 Конституції України). Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга\~статті 627 ЦК України\~у редакції\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя\~статті 1054 ЦК України\~у вказаній редакції). Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої\~статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Споживчий кредит\~- це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності\~Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування»\~(стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів\~Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється\~Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також\~Закон України «Про захист прав споживачів». За висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 14 вересня 2016 року (справа № 6-223цс16), визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. З матеріалів справи вбачається і відповідачем не заперечується, що 05.04.2007 р. між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про іпотечний кредит № 70504/3 (далі Договір), за яким відповідач отримав від позивача 22 400 доларів США на придбання будинку [ADDRESS] строком на 20 років (термін остаточного погашення не пізніше 04.04.2027 р.) зі сплатою 12 відсотків річних за користування кредитними коштами. За умовами Договору сторони погодилися, що перший платіж, а саме відсотки за користування кредитом здійснити не пізніше 30 квітня 2007 року. Погашення основного боргу провадиться рівними частинами в сумі 93,34 доларів США та сплачуються проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Наступні платежі здійснювати не пізніше останнього робочого для місяця, наступного за звітним. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснювати не пізніше 04.04.2027 року (п. 1.5) Виконання позивальником зобов`язань за цим Договором забезпечується нотаріально посвідченим Іпотечним договором нерухомого майна, предметом якого є жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Іпотечний договір укладається банком та позичальником одночасно з укладенням цього договору (п. 2.1). За умовами Договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 місяців, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором ( п. 4.2.2). Згідно з розрахунком заборгованості по кредитній угоді № 70504/3 від 05.04.2007 року заборгованість [PERSON] станом на 10.10.2016 року становить 22\~020,99 доларів США (569\~041,87 гривень в еквіваленті), з яких 20\~430,57 доларів США заборгованість за основним боргом, 1590,42 доларів США заборгованість по нарахованим відсоткам. Частиною десятою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~зі змінами, передбаченими\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, передбачено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Наведені приписи дають підстави для висновку про те, що частина десята статті 11\~зазначеного Закону\~у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц. Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що кредитні правовідносини, які виникли між сторонами мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до пункту 7.3 Договору про іпотечний кредит № 70504/3 будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього Договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважаться поданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторони, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору. На підтвердження направлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами позивачем надано вимогу від 16.08.2016 р. про погашення кредиту в повному обсязі та поштову листівку (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення), з якої убачається, що позивачем на адресу відповідача 18.08.2016 р. направлено рекомендований лист. Водночас зазначена листівка не містить даних про вручення листа адресату, а в матеріалах справи відсутні дані про те, яка саме кореспонденція насправді була направлена банком позичальнику, оскільки опис вкладення (ф. 107), у відправлений відповідачу конверт, позивачем не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. Водночас з огляду на те, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення, що не заперечувалося відповідачем, наявні правові підстави для вимоги про стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами. Проте в матеріалах справи відсутні відомості про розмір простроченої заборгованості, а наданий позивачем розрахунок за своїм змістом є не більш як довідка про залишок непогашеного тіла кредиту 20 430,27 доларів США (заборгованість за основним боргом) та суму нарахованих відсотків за період з 05.04.2007 р. по 31.10.2010 р. 1590,42 доларів США (заборгованість за нарахованими відсотками), не дозволяє суду визначити розмір простроченої заборгованості за кредитними договорами. За таких\~обставин з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягають стягненню, нараховані\~за період\~з 05.04.2007\~р.\~по 31.10.2010\~р., відсотки за користування кредитом, розмір яких становить 1590,42 доларів США. Доводи відповідача щодо незаконності надання кредиту в іноземній валюті є неспроможними, оскільки відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такого висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у справі \~№ 373/2054/16-ц (постанова від 16.01.2019 р.). Посилання відповідача\~на недійсність\~договору також\~є безпідставними,\~бо 27.05.2021\~року він\~звернувся до\~суду з\~відповідним позовом,\~в якому\~зазначав,\~що про\~наявність цих\~договорів і\~перебування його\~в статусі\~боржника він\~довідався лише\~у лютому\~2020\~року,\~коли йому\~зателефонував невідомий\~чоловік із\~виконавчої служби\~та запропонував\~йому принести\~документи (чеки)\~на підтвердження\~оплати по\~аліментам,\~де він\~і довідався\~про інші\~виконавчі провадженні відкриті відносно нього.\~Стверджував, що всі ці події відбувалися без його відома й участі, як незрячої особи та інваліда 1 групи з дитинства по зору. Звертав увагу й на те, що підписуючи якісь документи, він їх не читав узагалі, оскільки не міг це зробити фізично через свою сліпоту. Фактично його знайомий попросив бути лише поручителем, а тому він і погодився. При цьому ані працівники банку, ані нотаріус йому вголос тексти договору про іпотечний кредит та іпотечний договір не зачитували, що також узгоджується з пунктом 9.1 договору про іпотечний кредит та змістом іпотечного договору, а відтак його було введено в оману під час підписання ним цих договорів, оскільки наміру отримувати кредит і передавати нерухоме майно в іпотеку він не мав. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2022 року, залишеному без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 липня 2023 року, у задоволенні цього позову відмовлено. Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 616,27 гривень (1590,42 : 22020,99 х 100 = 7,22%) На підставі викладеного суд,

Outcome: partial