Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

29 січня 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 9628512 від 13 листопада 2023 року у розмірі 35736,60 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 13 листопада 2023 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою був укладений кредитний договір № 9628512, за умовами якого [PERSON] отримала споживчий кредит в розмірі 10000 грн, а відповідачка зобов`язалася повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до графіку платежів. Проте, свої зобов`язання вона не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 35736,60 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту - 9300 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 25436,60 грн, заборгованість за комісією - 1000 грн, яку позивач просить стягнути його користь разом із сплаченим судовим збором. 26 березня 2024 року за вказаним кредитним зобов`язанням відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги за договором відступлення права вимоги, укладеним з кредитодавцем. Оскільки у добровільному порядку відповідачка заборгованість не сплатила, позивач звернувся до суду з цим позовом. 03 лютого 2025 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05 березня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представниця відповідачки - адвокатка Месропянцева О.В. надала суду відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову з огляду на таке. Позивач не надав суду доказів укладення з [PERSON] кредитного договору у електронній формі, зокрема надсилання електронного повідомлення на укладення електронного договору, прийняття нею пропозиції укласти договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації [PERSON] в особистому кабінеті, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію», довідка про ідентифікацію [PERSON] сформована самим кредитодавцем ТОВ «Мілоан», тому не може бути безспірним доказом. Також існують розбіжності у часі підписання, так договір підписаний одноразовим ідентифікатором 13.11.2023 року о 19:44, тоді як анкета-заява 13.11.2023 о 08.44. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження видачі кредиту [PERSON] , копія платіжного доручення 85175131 від 13.11.2023 року на суму 10000 грн, видана кредитодавцем і не може вважатися належним доказом, оскільки вона не відповідає за формою та змістом вимогам, установленим постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» у відповідній редакції, є внутрішнім документом кредитодавця. Також позивач не надав докази належності відповідачці рахунку, на який здійснювалося перерахування коштів. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором, складена ТОВ «Мілоан», та виписка з особового рахунка за кредитним договором № 9628512 від 13.11.2023, складена позивачем, не є доказами наявної у відповідачки заборгованості за кредитним договором, оскільки вони не містять інформації про нарахування саме такої суми боргу та її складових, фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача. Отже, позивач не надав жодних первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підтвердження переказу коштів на рахунок [PERSON] на підставі договору про споживчий кредит № 9628512 та документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідних рахунків відповідачці, що узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі №161/16891/15-ц. Представниця відповідачки вважає, що позивачем не підтверджено розміру та обсягу заборгованості, за якою відступлено право вимоги, будь-яких даних про наявність вимог у первісного кредитора на момент укладення договору відступлення права вимоги. Враховуючи вказані норми матеріального права, позивач повинен довести суду наявність кредитних правовідносин між первісним кредитором та боржником, наявність договору факторингу між первісним кредитором та новим кредитором, а також правомірність вимог нового кредитора до боржника. Сторона відповідачки вважає, що доводи позивача в цій частині стягнення заборгованості не обґрунтовані, доказів на підтвердження розміру відступленої ТОВ «Мілоан» позивачу вимоги в сумі 35736,6 грн суду не надано. Витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог не містить будь-яких реквізитів (підписів сторін, печаток, первісного джерела його формування), без чого неможливо встановити, що дійсно між вказаними товариствами була досягнута згода щодо відчуження права вимоги до позивача. Позовні вимоги щодо стягнення відсотків за кредитом задоволенню не підлягають, оскільки, встановлена договором № 9628512 від 13.11.2023 відсоткова ставка суперечить вимогам ч.5 п. ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», за яким максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Крім того, позивачем не додано до позовної заяви докази виконання ТОВ «Мілоан» вимог ЗУ «Про споживче кредитування» щодо ознайомлення [PERSON] з умовами кредитування, обґрунтованого розрахунку заборгованості. Із відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором вбачається, що заборгованість за відсотками нараховувалася і з 26.02.2024, тобто поза межами строку дії договору, що суперечить нормам цивільного законодавства. Надання за ціною встановленої у кредитному договорі комісії інших послуг за обслуговування, не пов`язаних із інформуванням позичальника, не передбачено. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч.3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), тому умови кредитного договору № 9628512 щодо сплати комісії в розмірі 1000 грн за надання кредиту є нікчемними та задоволенню не підлягають. 12 березня 2025 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачка була поінформована про умови надання кредиту відповідно до вимог чинного законодавства, підписання нею договору про надання кредиту свідчить про ознайомлення її з правилами надання коштів у позику та вимогами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що передує укладенню договору. ТОВ «Мілоан» не банк і не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно із Законом України «Про банки та банківську діяльність» в т. ч. Інструкції, затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за №481. Натомість Товариство надає послуги з кредитування фізичних осіб, шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту. Товариством на підтвердження здійснення господарської операції щодо кредитного договору надано платіжне доручення 115118990 від 13.11.2023 року про переказ коштів. У відомостях про щоденні нарахування та погашення до кредитного договору №9628512 відображено рух коштів, нарахування комісії, нарахування відсотків за кожен день користування кредитом. До того ж 27.11.2023 відповідачкою було здійснено пролонгацію загальним строком на 7 днів. З витягу із Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимог № 104-МЛ від 26.03.2024 року вбачається, що ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ ФК «Кредит Капітал» прийняло право вимоги за кредитним договором №9628512 від 13.11.2023. Оскільки в Реєстрі боржників містяться персональні данні інших осіб, тому позивач виготовив витяг із Реєстру. Оскільки кредитний договір № 9628512 був укладений до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а також пролонгування відбулося до 24.12.2023, то застосування відповідачкою при здійсненні розрахунку заборгованості за кредитним договором денної відсоткової ставки на рівні 1 % є безпідставним. Відповідно до кредитного договору №9628512 від 13.11.2023 комісія за надання кредиту - одноразова винагорода, що сплачується позичальником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем фінансової послуги (кредиту), яка встановлена в п.1.5.1 договору. Тобто комісія за надання кредиту не стосується додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту чи надання інформації про стан кредитної заборгованості. Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, тому умова про встановлення комісії у договорі не суперечить чинному законодавству. У своїх запереченнях від 16 березня 2025 року представниця відповідачки звернула увагу на те, що договір № 9628512 не містить відомостей про його належне підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме [PERSON] , саме зазначення в ньому персональних даних відповідачки не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства. Одноразовий ідентифікатор 750776 відправлено на номер [NUMBER] , проте відомості, що мобільний телефон за номером [NUMBER] належить відповідачці, як і рахунок [NUMBER] у справі відсутні. Також звернула увагу на розбіжності у часі підписання анкети-заяви та кредитного договору, та на відсутність доказів перерахування кредитних коштів саме відповідачці. Фактично наданий суду витяг не є витягом з реєстру боржників, оскільки є документом, на якому позивачем надрукував певну інформацію, яка на його думку відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, подані в такий спосіб витяги, не є ідентичним поданню стороною письмового доказу в розумінні ст. 95 ЦПК України, та не є копією, як оригіналу документу (реєстру) так і витягу з нього, відсутність підпису фактора на витягу з реєстру боржників не може бути доказом передачі права вимоги. Посилання позивача на неможливість надати Реєстр боржників через захист персональних даних інших осіб, не обґрунтоване оскільки приховання персональних даних в Реєстрі боржників можливо шляхом замальовування або ретушування. Також сторона відповідачки повторно вказала не неправомірний розрахунок заборгованості за відсотками, який виходить за межі строку кредитування, та відсоткова ставка за договором перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, встановленої ч.5 п. ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою, тому позовні вимоги в частині стягнення комісій не підлягають задоволенню. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи є клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та заперечення проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позов, а також з урахуванням того, що у довідці ПриватБанку, витребуваної судом, не зазначено дату і номер договору, за яким були перераховані кошти на рахунок, а також на відсутність реквізитів у витягу з реєстру боржників, у зв`язку з чим неможливо зробити висновок про досягнення згоди на відступлення права вимоги між сторонами саме до неї за вказаним кредитним договором. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 13 листопада 2023 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» у електронній формі договір про споживчий кредит № 9628512, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачці грошові кошти у безготівковій формі сумі 10000 грн строком на 105 днів з 13 листопада 2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом протягом пільгового періоду (15 днів з дня видачі кредиту до 28 листопада 2023 року) у розмірі 1,65 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування всього на суму 2475 грн, протягом поточного періоду з 29 листопада 2023 року до 26 лютого 2024 року у розмірі 3,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування всього на суму 31500 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 10% від суми кредиту (1000 грн) одноразово у момент видачі кредиту, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит відповідно до графіку платежів, сплатити проценти, штрафи та пеню (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором (додаток № 1). Орієнтовна загальна вартість кредиту за пільговий період склала 13475 грн, за весь період користування - 44975 грн. У той же день позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 10000 грн на платіжну картку відповідачки [NUMBER] , емітовану в АТ КБ «ПриватБанк» (платіжне доручення 115118990). Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору строк кредиту склав 105 днів. Дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком № 1 до кредитного договору. Кредитний договір укладався за допомогою ІТС Товариства, електронна ідентифікація відповідачки здійснювалася при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора - 750776, направленого на номер мобільного телефону відповідачки [NUMBER] , вказаний при вході. Текст договору, підписаний Товариством аналогом власноручного підпису уповноваженої особи та відтиску печатки Товариства, направлявся в особистий кабінет відповідачки для ознайомлення та підписання. Відповідно до розрахунку суми заборгованості, який зазначений в позовній заяві, борг відповідачки перед ТОВ «Мілоан» станом на 02 січня 2025 року складає 9300 грн, з яких з яких 25436,60 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 25436,60 грн - заборгованість за процентами та 1000 грн - заборгованість за комісією. 26 березня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги № 104-МЛ, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним зобов`язанням відповідачки № 9628512 від 13 листопада 2023 року на суму 35736,60 грн. Перелік боржників, підстави виникнення права вимоги та сума грошових вимог визначені у реєстрі боржників, що є невід`ємною частиною договору відступлення прав вимоги № 104-МЛ. 02 січня 2025 року відповідачці направлялася претензія про погашення кредитної заборгованості, в якій також повідомлялося про відступлення права вимоги. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідачка через особистий кабінет на вебсайті позивача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення вказаних дій відповідачкою кредитний договір не був би укладений сторонами, тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21) Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Як судом було з`ясовано відповідачка отримав кредит у розмірі 10000 грн зі строком повернення 26 лютого 2024 року та зі сплатою комісії за видачу кредиту у розмірі 1000 грн, однак до теперішнього часу не повернула вказані кошти, чим порушила зобов`язання, тому вимога про стягнення тіла кредиту є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Щодо стягнення процентів необхідно зазначити, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. З відомостей ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 9628512 вбачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів. 27 листопада 2023 року відбулася пролонгація умов договору відповідно до п. 2.3 договору строком на 7 днів. Як вбачається з відомостей про щоденні нарахування та погашення, складених ТОВ «Мілоан», проценти, нараховані за умовами договору з 14 листопада 2023 року по 04 березня 2024 року. Необхідно звернути увагу на те, що строк повернення кредиту за договором встановлено - 26 лютого 2024 року, який був пролонгований на 7 днів відповідно до умов договору, до 04 березня 2024 року, тобто кредитодавцем нараховані проценти у межах строку дії договору. Враховуючи вказані норми та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення заборгованості за процентами підлягає задоволенню у розмірі 25436,60 грн. Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Згідно з ч.2 ст. Закону комісія, пов`язана з наданням кредиту включається до загальних витрат за споживчим кредитом. Отже,п.1.5.1 договору про споживчий кредит № 9628512 від 13 листопада 2023 року, який встановлює одноразову комісію за надання кредиту у розмірі 1000 грн, не суперечить вимогам законодавства, тому враховуючи те, що відповідачка, підписавши договір погодилася з нею, вимога про стягнення комісії є обгрунтованою. На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, беручи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, суд дійшов висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження наданими доказами і не були спростовані відповідачкою, тому позовні вимоги щодо стягнення боргу за кредитом в розмірі 35736,60 грн, підлягають задоволенню, так як фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачки також підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved