Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

23.04.2025 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за підсудністю, на підставі ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2024 року, надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник Правик Микола Миколайович, до [PERSON] , про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. В якому вимоги обґрунтовано тим, що 15 липня 2020 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору-доручення про надання правової допомоги та стягнення сплачених авансів, задоволено частково, зокрема: стягнуто з адвоката Федаша М. М. на користь [PERSON] , заборгованість у сумі 23 400 грн. Також судами першої і касаційної інстанцій було підтверджено, що правовідносини сторін у цій справі є валютними, оскільки передача авансів була здійснена виключно в доларах США. Федаш М. М., як адвокат, за правилами адвокатської етики (ст.21 Закону Про адвокатуру та адвокатську діяльність) повинен був негайно, виконати свій професійний обов`язок з повернення авансу клієнту ( [PERSON] ). Тобто, право у позивачки на повернення грошових коштів виникло до її звернення до суду внаслідок порушення адвокатом обов`язку повернути аванс. 08\~липня 2024 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при примусовому виконанні виконавчого листа №755/978/20, виданого 11.01.2024 року Старобільським районним судом Луганської області про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 23400 грн., було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №74552946 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. 11 липня 2024 року на картковий рахунок [PERSON] у АТ Ощадбанк Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві перерахував суму заборгованості в порядку примусового стягнення у розмірі 23400, 00 грн. (ч.2 ст.47 Закону України Про виконавче провадження). Відповідно до пункту 30.1 ст.30 Закону України від 05.04.2001 № 2346-ІІІ Про платіжні системи та переказ коштів в Україні моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Після примусового виконання судового рішення позивач потрапила в гірше становище, порівняно із тим моментом, коли 19 липня 2019 року передала [PERSON] аванс у розмірі 900,00 доларів США. Враховуючи те, що із часу передачі адвокату Федашу М. М. на його вимогу суми авансу (19 липня 2019 року) та до часу перерахування державним виконавцем на картковий рахунок позивачки у АТ Ощадбанк суму заборгованості (11 липня 2024 року) пройшов достатньо тривалий період часу, то права позивачки від знецінення національної валюти внаслідок інфляції за вказаний період можуть бути захищені нарахуванням інфляційних втрат та 3 % річних. З [PERSON] примусово було стягнуто суму боргу в розмірі 23400, 00 грн., що є еквівалентом 572,37 долари США за курсом НБУ на 11 липня 2024 року - на день перерахунку коштів. Прямі матеріальні втрати позивачки склали 327,63 долари США, що еквівалентно 13 394,07 грн. (572,37 дол. США х 40,8823 грн.). Три відсотки річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 року розраховується з наступного: 1)За 2019 рік - 23 400,00 грн. х 3% х 5 місяців = 292,5 грн. 2)За 2020 рік - (900,00 дол. США х 23,6862 грн. + 292,50 грн.) х 3%\~= 648,30 грн. 3)За 2021 рік - (900,00 дол. США х 28,2746 грн. + 648,30 грн.) х 3% = 782,86 грн. 4)За 2022 рік - (900,00 дол. США х 27,2782 грн + 782,86 грн.) х 3% = 760,00 грн. 5)За 2023 рік - (900,00 дол. США х 36,5686 грн. + 760,00 грн.) х 3% = 1 010,15 грн. 6)За 2024 рік - (900,00 дол. США х 38,0020 грн. + 1 010,15 грн.) х 3% = 528,18 грн. Загальна сума річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 року складає 4021,99 грн., та втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у розмірі 13394,07 грн. В зв`язку із викладеними обставинами, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у сумі 13394,07 грн., суму трьох процентів річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 року у розмірі 4021,99 грн., загалом 17416,06 грн. Ухвалою судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.04.2025 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. 13.05.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому [PERSON] вказав, що з моменту набрання рішення суду законної сили [PERSON] не надавала рахунку для зарахування коштів та намагалась збільшити суму повернення коштів, які присудив суд, шляхом подачі скарг та заяв у всі органи, так були скарги в колегію адвокатів, Верховний суд та інше. Весь цей час вона не мала бажання отримати кошти та сплатити суму визначену їй рішенням суду. Намагання уникнути виконання рішення вона більше двох років постійно скаржилась до Верховного суду з заявами про нововиявлені обставини, про перегляд за виключними обставинами та інше. Далі, подавши виконавчі документи в державну виконавчу службу, вона неправильно вказала РНОКПП [PERSON] , в зв`язку з чим виконавці не могли взагалі знайти вказану людину, і тільки коли відповідач сам самостійно повідомив про помилку та надав необхідні документи виконавці винесли постанову згідно якої він сплатив всю суму [PERSON] , але вона також не надала рахунку і виконавчій службі, яка вимушена була звернутись з вимогою про надання актуальних банківських реквізитів для перерахування коштів. Тому посилання на те, що [PERSON] вчасно не перерахували гроші є безпідставним та необґрунтованим. Сума позовних вимог є необґрунтованою та вигаданою. Позивач не надав належних доказів фактичного розміру понесених ним збитків та документів, які б це підтверджували. Просив застосувати позовну давність та відмовити в позові. У відповіді на відзив від 28.05.2025 року представник позивача та позивач вказали, що позовні вимоги є обґрунтованими, просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його адвоката, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1\~статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~статті 4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 755/978/20, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 липня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору-доручення про надання правової допомоги скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Постанову Луганського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року в частині скасування додаткового рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17 серпня 2020 року та в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів скасовано, із залишенням в цій частині в силі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 липня 2020 року, за яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму, у розмірі 23400 грн. 00 коп. У відповідності до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08.07.2024 року, виконавче провадження №74552946 з примусового виконання виконавчого листа №755/978/20, виданого 11.01.2024 року Старобільським районним судом Луганської області про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 23400 грн. 00 коп. (а.с.7) закінчено, з огляду на фактичне повне виконання рішення за виконавчим документом, та 10.07.2024 року кошти перераховані стягувачу (а.с.8). Позивач вказує, що з огляду на неналежне та невчасне виконання рішення суду, в порядку ст. 625 ЦК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у розмірі 13 394,07 грн., сума річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 рогу у розмірі 4021,99 грн. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що відсутні підстави для стягнення заявлених сум. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що частиною 5 статті 11\~ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Статтею 526\~Цивільного кодексу\~України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі\~статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою\~статті 612 цього Кодексу\~встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Стаття 599 цього Кодексу\~передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Постановою від 10.04.2018 № 910/10156/17 та від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 Верховний Суд наголосив, що ст.\~625\~ЦК України щодо нарахування інфляційних та 3% річних поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, в тому числі на порушення позадоговірного грошового зобов`язання. Відповідно до постанов Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 914/1487/17, від 20 червня 2018 року у справі № 905/2135/17 кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Отже, якщо судове рішення про стягнення коштів, фактично не виконано, стягувач вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625\~ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та ці нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до ч. 1\~ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідачем не було сплачено на користь позивача кошти, у розмірі встановленому постановою Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 755/978/20, суд вважає, що за наведеними приписами закону у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді пред`явлення вимог про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Інфляційні втрати не можуть бути нараховані, оскільки грошове зобов`язання відповідача виникло з договору правової допомоги, укладеного між сторонами в іноземній валюті. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили в частині не сплати на користь позивача, понесених нею витрат на правову допомогу, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного закону, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2\~ст. 625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних. З наданих суду розрахунків вбачається, що позивачем з огляду на невчасне виконання [PERSON] рішення суду, в порядку\~ст. 625 ЦК України, було нараховано: три відсотки річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 року, за наступним розрахунком: 1)за 2019 рік - 23 400,00 грн. х 3% х 5 місяців = 292,5 грн. 2)за 2020 рік - (900,00 дол. США х 23,6862 грн. + 292,50 грн.) х 3%\~= 648,30 грн. 3)за 2021 рік - (900,00 дол. США х 28,2746 грн. + 648,30 грн.) х 3% = 782,86 грн. 4)за 2022 рік - (900,00 дол. США х 27,2782 грн + 782,86 грн.) х 3% = 760,00 грн. 5)за 2023 рік - (900,00 дол. США х 36,5686 грн. + 760,00 грн.) х 3% = 1 010,15 грн. 6)за 2024 рік - (900,00 дол. США х 38,0020 грн. + 1 010,15 грн.) х 3% = 528,18 грн. Загальна сума річних за період з 19 липня 2019 року по 11 липня 2024 року складає 4021,99 грн., а також втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у розмірі 13 394,07 грн. Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних, суд не погоджується із визначеним періодом нарахування, оскільки, відповідно до приписів статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а тому з огляду на те, що постанова Верховного Суду у справі №755/978/20 набрала законної сили 08.06.2022, тому відповідне прострочення у відповідача виникло із 09.06.2022 року, а не, як помилково зазначено позивачем, із 19 липня 2019 року. З огляду на викладене, за розрахунком суду, із відповідача на користь позивача, з огляду на невчасне виконання рішення суду, підлягає стягненню за період із 09.06.2022 по 09.07.2024 року 3% річних у сумі 1464 грн. 54 коп., з яких: період з 09.06.2022 року до 31.12.2022 року = 206 календарних днів, 23400х3%х206:365= 396 грн. 20 коп. період з 01.01.2023 року до 31.12.2023 року = 365 календарних днів, 23400х3%х365:365 = 702 грн. 00 коп. період з 01.01.2024 року до 09.07.2024 року = 191 календарний день, 23400х3%х191:366= 366 грн. 34 коп. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256\~ЦК України). Загальний строк позовної давності - три роки (ст. 257 ЦК України). Щодо застосування трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, до вимог позивача, суд зазначає, що з 12.03.2020 року до 01.07.2023 року строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, доповнений\~Законом № 540-IX від 30.03.2020); з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, внаслідок чого строки позовної давності спочатку були продовжені (Законом № 2120-IX від 15.03.2022), а з 30.01.2024 зупинені (Закону № 3450-IX від 08.11.2023) (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). З набранням чинності Законом № 4434-ІХ, виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому відлік строків позовної давності відновлено з 4 вересня 2025 року.\~ В зв`язку із зазначеними обставинами, судом не встановлено підстав для застосування позовної давності у справі, за клопотанням відповідача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для застосування приписів ст.\~625\~ЦК України знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та, за розрахунками суду, із відповідача на користь позивача, внаслідок неналежного виконання рішення суду, підлягає стягненню три відсотки річних в загальній сумі 1464 грн. 54 коп. Інфляційні втрати стягненню не підлягають, з підстав, наведених вище. Щодо розподілу судових витрат у справі. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] є задоволеними на 8,4%, тому на її користь з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 101 грн. 85 коп., виходячи з розрахунку: 1464 грн. 54 коп. (задоволені вимоги) : 17416 грн. 06 коп. (ціна позову) х 1211 грн. 20 коп. (сплачений судовий збір). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,\~\~ а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення\~з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити\~\~з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19). Наявність договірних відносин між адвокатом Стащук В.А. та [PERSON] підтверджується ордером серії №1171681 від 13.05.2025 року, виданому на підставі договору про надання правової допомоги\~\~№ б/н від 07.05.2025 року. При цьому у матеріалах справи міститься акт\~прийому-передачі наданих послуг від 09.06.2025 року на суму 8700 грн. 00 коп.; квитанцію до прибуткового касового ордера №53 від 09.06.2025 року на суму 8700 грн. 00 коп. У клопотанні від 23.06.2025 року позивач та її представник заперечували проти витрат відповідача, вважають їх безпідставними та необґрунтованими, тому понесені судові витрати слід покласти на відповідача [PERSON] . З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач [PERSON] довів надання йому адвокатом Стащук В.А. зазначених послуг, витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані позивачем пропорційно задоволеним позовним вимогам, тому, з урахуванням 137 ЦПК України, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, суд вважає за необхідне зменшити витрати на правничу допомогу до 3000 грн.

Outcome: partial