Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 14.07.2025 року позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позов обґрунтовував тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті останньої відкрилась спадщина на все належне їй майно, зокрема на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Померла склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла позивачу. На час відкриття спадщини, позивач офіційно не був зареєстрований за місцем реєстрації померлої та про наявність заповіту складеного на його користь не знав. Про наявність заповіту позивач дізнався із довідки Рошнівського старостинського округу №8 від 12.12.2024 року №180. Позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у прийнятті такої заяви з причин пропуску строку. Тому просить суд визначити йому додатковий строк 3 місяці для подання заяви про прийняття спадщини. ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Повідомлявся про дату час та місце розгляду справи через систему «Електронний суд». У заяві, надісланій суду просив розгляд справи здійснювати без його участі. Зауважив, що за умови доведеності належними та допустимими доказами не заперечував щодо задоволення позову. Вважав, що для визначення кола спадкоємців необхідно витребувати спадкову справу. ІІІ.\~ Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 17.07.2025 року відкрито провадження у справі, призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.08.2025 року підготовче провадження постановлено закрити, призначити справу до судового розгляду. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 18.06.1964 року, батьками [PERSON] , який народився [INFO] були [PERSON] та [PERSON] (а.с.3). Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] на підставі розпорядження Тисменицької РДА №370 від 22.09.2004 року є власником земельної ділянки площею 0,550 га розташованої в с. Рошнів урочище «Підузінський ліс» Тисменицького району Івано-Франківської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 26258849000100 30182 (а.с.5). Згідно копії заповіту, посвідченого секретарем Рошнівської сільської ради 07.02.2007 року зареєстрованого в реєстрі за №5, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, згідно якого заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 07.09.2012 року Рошнівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області, [PERSON] [INFO] померла (а.с.4). Згідно довідки Рошнівського старостинського округу №8 Тисменицької міської ради №180 від 12.12.2024 року мати позивача [PERSON] , 1936 року народження, яка померла [INFO] , була постійним жителем с. Рошнів Івано-Франківського району Івано-Франківської області та до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] одна. Заповіт в Рошнівській сільській раді посвідчувався 2007 року по реєстру №5 та не відмінявся (а.с.9). З письмових роз`яснень приватного нотаріуса Угорчак Н.М. від 18.12.2024 року №310/01-16 вбачається, що спадкоємець [PERSON] пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини разом із померлою не проживав та не був зареєстрований, заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з дня її відкриття в нотаріальну контору не подавав. Згідно інформації зі Спадкового реєстру від 18.12.2024 року спадкова справа після померлої не заводилася (а.с.7). V.\~Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За загальним правилом право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (Постанова Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21. Вирішуючи спір у спадкових справах, зокрема, щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини необхідно врахувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Крім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.06.2024 року у справі № 686/5757/23 провадження № 14-50цс24 відступила від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові\~від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини»,\~шляхом конкретизації, зазначивши таке: - необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; - втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; - спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; - тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування). Щодо доводу про неповідомлення нотаріусом про наявність заповіту Велика Палата Верховного Суду, у постанові, наведеній вище, вказує таке. Статтею 63 Закону України від 02 вересня 1993 року\~№\~3425-XII\~«Про нотаріат» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 та підпункту 3.2 пункту 3 глави 10\~розділу ІІ Порядку\~вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, під час заведення спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Отже, наведеними правилами передбачено обов`язок нотаріуса після заведення спадкової справи перевіряти наявність заповіту, вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому/їй є відомим, а також право зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. До того ж, з метою дотримання строку для прийняття спадщини нотаріус повинен роз`яснити спадкоємцям, які звернулися з приводу такої спадщини, право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Наведені правила не передбачають для нотаріуса обов`язку у всіх випадках подавати оголошення у пресі про відкриття спадщини та закликання до спадкування; нотаріус не повинен здійснювати розшук спадкоємців, місце проживання яких йому не є відомим. VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Так, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Однак, з огляду на встановлені обставини у даній справі, з урахуванням наведеного вище та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, суд уважає причини пропуску позивачем строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] неповажними, оскільки необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги, яким натомість є позивач. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed