Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

В липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, Одеської обласної прокуратури, [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що йому, Керівнику Регіонального Національного Центру Демократичного Цивільного Контролю Національного Сектору Безпеки та Оборони України у місті Ізмаїл Одеської області, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду завдано шкоду у сумі 1 229 230,00 грн., яка полягає у: - незаконному проведенні обшуку в ході розслідування кримінального провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року; - незаконному притягненні його як обвинуваченого у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року; - незаконному повідомленні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року та у кримінальному провадженні № 12019160150001947 від 14.09.2019 року; - незаконному затриманні і триманні під вартою в лікарні; - незаконному накладенні арешту на його майно, у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року, у кримінальному провадженні №12019160150001947 від 14.09.2019 року, у кримінальному провадженні №120191601500001953 від 15.09.2019 року. - незаконному проведенні оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» та іншими актами законодавства; - незаконному перебуванні під судом і слідством як обвинуваченого; - незаконному проведенні інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, та матеріальної шкоди, завданої викраденням майна під час незаконного обшуку, у розмірі 4 756 135,9 мільярди гривень. Позивач зазначає, що проти нього вчинено спланований державний злочин та проти Держави Україна, територіальної оборони України та міста Ізмаїл, в умовах воєнної агресії російської федерації проти України, позбавлено його, законного власника, колекції мисливсько-спортивної зброї та мисливсько-спортивних набоїв, як підготовка до захвату міста Ізмаїл російськими окупантами, чим нанесено йому великі збитки, збитки Державі Україна. Метою фабрикування незаконного кримінального провадження було припинення, або знищення, діяльності Регіонального Національного Центру Демократичного Цивільного Контролю Національного Сектору Безпеки та Оборони України у місті Ізмаїл Одеської області і в інтересах ворога російської федерації, знищення колекції мисливсько-спортивної зброї та зниження міцності територіальної оборони на 22 одиниці мисливсько-спортивної зброї. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.05.2019 року Ізмаїльською прокуратурою порушено кримінальне провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року стосовно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст.263 КК України, до якої позивач абсолютно не причетний. Станом на 07.05.2019 року, на початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019161300000023 від 07.05.2019 року, визначення підслідності встановлено ст. 216 КПК України. Досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 263 КК України, здійснюється слідчими органів Національної поліції (в кримінальному провадженні № 42019161300000023 від 07.05.2019 року підслідність визначено за Ізмаїльським ВП ГУНП в Одеській області). Були порушені правила підслідності при веденні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019161300000023 від 07.05.2019 року. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор доручає проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам, але в межах підслідності, а саме у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року згідно ст. 41 КПК України оперативним підрозділам Національної Поліції, в межах вимог ст. 216 КПК України. Але, прокурор Івахів М.В., в порушення підслідності і чинного законодавства України, дорученням від 08.05.2019 року № 1644-19 до Заступника Начальника Управління СБУ в Одеській області [PERSON] , зі строком виконання до 29.05.2019 року, доручив проведення слідчих (розшукових) дій (негласних слідчих розшукових дій) у порядку п. 5 ч. 2 ст. 36 КПК України співробітникам УСБУ в Одеській області - встановити осіб та допитати їх в якості свідків, у кримінальному провадженні № 42019161300000023 від 07.05.2019 року проти [PERSON] , підслідного Ізмаїльському ВП ГУНП в Одеській області. Тут наявне перевищення влади або службових повноважень прокурором Івахівим М.В., що є кримінальним злочином за ч. 1 ст. 365 КК України. В кримінальному провадженні № 42019161300000023 від 07.05.2019 року є факти перевищення службових повноважень та зловживання службовим становищем, і є кримінальним злочином, вчиненим прокурором Ізмаїльської прокуратури Одеської області [PERSON] та співробітниками УСБУ в Одеській області бувшими офіцерами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Це призвело до фабрикування допиту свідка [PERSON] , що є кримінальним злочином. Офіцери СБУ могли не виконувати злочинний наказ прокурора. Начальник відділу Ізмаїльського УСБУ в Одеській області Г.С. Вєліков листом від 06.09.2019 року № 65/27/1092 на виконання доручення від 08.05.2019 року № 1644-19 прокурора Ізмаїльської прокуратури Одеської області Івахіва М.В (з порушенням підслідності встановленої за Ізмаїльським ВП ГУНП в Одеській області, з порушенням строку виконання - строк було встановлено до 29.05.2019 року, направив прокурору протокол допиту свідка від 05.09.2019 року. Даним листом Начальник відділу Ізмаїльського УСБУ в Одеській області Г.С. Вєліков направив прокурору протокол допиту свідка від 05.09.2019 року [PERSON] , 1976 р.н, болгарина, не працюючого, місце проживання: [ADDRESS] , якого допитав офіцер УСБУ [PERSON] (не відомо за яким дорученням), який заявив про бажання дати показання українською мовою, допит проводився з 12.15 до 13.15, де зазначив, що: " він може дати показання про факти організації незаконного поводження зі зброєю та бойовими припасами, які здійснює громадянин України [PERSON] , який є керівником ряду підприємств в Ізмаїльському районі, та здійснює пропозиції в певних кругах, серед бізнесменів та охоронних структур, які не розголошує, щодо постачання необхідної їм зброї та боєприпасів. Також мені відомо, що [PERSON] має зв`язки серед мешканців Ізмаїла та м. Києва, які використовує для організації незаконної торгівлі зброєю та бойовими припасами". Дорученням прокурора було доручено допитати свідка по справі [PERSON] , а за особистою ініціативою офіцерів Ізмаїльського УСБУ в Одеській області було допитано свідка, що свідчив з чужих слів без жодних доказів проти позивача, [PERSON] , що є кримінальним злочином і прямим наклепом на позивача, [PERSON] . Другий протокол допиту свідка [PERSON] , 1976 р.н, болгарина, не працюючого, місце проживання: [ADDRESS] , співробітником УСБУ в Одеській області [PERSON] по кримінальному провадженню, підслідному Ізмаїльському ВП ГУ Національної Поліції в Одеській області, дата виправлена синьою ручкою та коректором, але читається як 05.09.2019 року, де громадянин [PERSON] заявив про бажання дати показання українською мовою, допит проводився з 10.15 до 10.45, де він зазначив, що: " додатково повідомляю, що мені відомо про факти організації незаконного поводження зі зброєю та бойовими припасами, які здійснює громадянин України [PERSON] , та може їх зберігати за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] ". Це говорить про пряме підроблення протоколів допиту свідка, і є кримінальним злочином. Це є обґрунтованими твердженнями про те, що наведені свідчення не є цілком коректними, належними та допустимими доказами. Свідок ніде не працює, не має відомостей, що він працював на юридичному напрямку для надання таких показань та звинувачень, які не ґрунтуються на жодних доказах, та не містять прізвищ людей, від яких він чув чи знав про цю інформацію, або де він особисто це сприймав і особисто бачив. Опитуваний навіть не заявив, що він особисто знає [PERSON] , не говорячи, що він знає його повне прізвище, ім`я та по-батькові, адресу. Перший протокол підтверджує, що свідок навіть не знає, за якою адресою мешкає [PERSON] . Але другим протоколом допиту тим же офіцером [PERSON] , проведеним не за підслідністю і з порушенням строків, була підтверджена адреса проживання [PERSON] для організації проведення незаконного обшуку та заволодіння колекцією зброї, громадянина-колекціонера [PERSON] , за замовленням третіх осіб, Одеської та Ізмаїльської організованого злочинного угрупування в склад якого можуть входити і офіцери, причетні до фабрикування кримінального провадження проти позивача, [PERSON] , що є кримінальним злочином. Після появи в матеріалах кримінального провадження цих протоколів, так званих свідчень [PERSON] , прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області Івахівим М.В. 09.09.2019 року було заявлено клопотання до Голови Ізмаїльського міськрайонного суду Присакар О.Я. від 09.09.2019 року про проведення обшуку в помешканнях [PERSON] у кримінальному провадженні за № 42019161300000023 від 07.05.2019 року. Прокурор Івахів М.В. обґрунтував клопотання тим, що в процесі досудового розслідування під час допиту свідка [PERSON] (ким допитаного прокурор не зазначив свідомо, скрив факт порушення підслідності) отримано інформацію (з чужих слів, нічим іншим не підтверджену) щодо можливої причетності [PERSON] , до кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним зберіганням вогнепальної зброї (хоча з 1992 року [PERSON] є національним колекціонером зброї і боєприпасів, що мають державну реєстрацію) та боєприпасів з метою збуту та згідно показань свідка. Що стало фактом введення слідчого суддю в оману і це є кримінальним злочином з боку прокурора [PERSON] і слідчих [PERSON] та [PERSON] . В цей же день, обманом та тиском на суд, що є кримінальним злочином, від 09.09.2019 року у справі 946/6545/19, ухвалою слідчого судді дозволено проведення обшуку і доручено проведення обшуку СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, який проводить розслідування, з метою виявлення та вилучення вогнепальної зброї та боєприпасів за адресою: [ADDRESS] . В той же час необхідно відмітити, що обшук було проведено (про що свідчить протокол обшуку) не лише за адресою [ADDRESS] , а і за іншою адресою: [ADDRESS] , що є порушенням ухвали слідчого судді, що є перевищенням службових повноважень і є кримінальним злочином. Тим більше, що при проведенні обшуку були присутні неуповноважені судом особи в кількості 20 осіб (що зафіксовані на відео обшуку), які не тільки проігнорували ухвалу суду, а і нанесли прямий матеріальний збиток позивачу, [PERSON] , та авторитету Суду України, Конституції України, авторитету слідчому відділу Національної поліції міста Ізмаїл, прокуратурі місті Ізмаїл. Наведене свідчить, що оскільки була порушена ухвала Слідчого Судді, і обшук проводився не тільки за адресою, визначеною ухвалою слідчого судді - [ADDRESS] , а і за іншою адресою - [ADDRESS] , то такий доказ - протокол обшуку за адресою [ADDRESS] , є не допустимим доказом відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, оскільки він отриманий не у порядку, встановленому КПК України, а порушення ухвали суду є кримінальним злочином. В протоколі обшуку за адресою [ADDRESS] , від 13 вересня 2019 року слідчим Іокішу Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області зазначено, що виявлено гладкоствольну мисливську рушницю з маркуванням «Н 6443» (ІЖ БЄЛКА), та вилучено її. Відтак, вилучені під час його проведення речі докази, також є недопустими доказами, а порушення ухвали суду є кримінальним злочином. Це підтверджує намір зловживання службовим становищем прокурора і слідчих, порушенням конституційних прав [PERSON] , підривом авторитету суду та особисто слідчого судді. Крім того, стаття 263 ККУ не передбачає кримінальну відповідальність за незаконне поводження з гладкоствольною мисливською зброю. Наведене свідчить, що відповідно до ст. 265 КУпАП при вчиненні порушень, передбачених статтями 174, 190-195-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, посадові особи мають право вилучати зброю і про її вилучення складати протокол про адміністративне правопорушення, або зробити відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення. Замість складання адміністративного протоколу на позивача, [PERSON] , прокурор і слідчі по гладкоствольній мисливській зброї незаконно порушили кримінальне провадження. Це є прямим доказом кримінального злочину з боку прокуратури і слідчих. По вказаним фактам за заявою [PERSON] порушено кримінальне провадження № в ЄРДР 42020161300000014 від 13.04.2020 року за ст. 365 ККУ про протиправні дії під час проведення обшуку 13.09.2019 року, у тому числі щодо зникнення та незаконного вилучення певних речей під час обшуку, тобто щодо перевищення влади або службових повноважень проти працівників Ізмаїльського управління Служби безпеки України в Одеській області. Направлення прокурором Івахівим М.В. доручення про допит свідків органу, не уповноваженому на проведення розслідування у кримінальному провадженні, та наступне виконання такого доручення з порушенням строків доручення Ізмаїльським УСБУ Одеської області [PERSON] та [PERSON] , а саме проведення допиту свідка [PERSON] з "шаблонними фразами з Кримінального Кодексу", дають підстави вважати, що в таких свідченнях була особиста зацікавленість прокурора [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по надуманому для фальсифікації матеріалів кримінального проводження обвинуваченню по заздалегідь складеному плану, з наступним притягненням позивача, [PERSON] , до кримінальної відповідальності за адміністративне правопорушення, що є спланованим групою осіб кримінальним злочином. За даним фактом слідчим суддею Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 946/7644/20 було зобов`язано Ізмаїльську місцеву прокуратуру Одеської області внести відомості до ЄРДР за частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 372 КК України притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності, поєднаного з обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного зі штучним створенням доказів обвинувачення і фальсифікацією за заявою [PERSON] від 16.11.2020 року. Ухвала суду не виконана повністю та частково проігнорована відомості до ЄРДР внесені прокурором [PERSON] за №42020161300000044 від 30.11.2020 р. за ч. 1 ст. 365 КК України (замість статті за вимогою суду - ч. 2 ст. 372 КК України) за фактом перевищення службового становища співробітниками Ізмаїльської місцевої прокуратури, УСБУ в Одеській області та Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області в ході здійснення досудового розслідування КП 42019161300000023 від 07.05.2019 року, що є фактом не виконання рішення суду прокуратурою та особисто прокурором Івахівим М.В. - є кримінальним злочином. Протокол огляду предмету (т. 1 арк 83) містить виправлення дати: надруковано 13 вересня - виправлено ручкою на 14 вересня. "Виправленому вірити", підписом слідчого та відтиском печатки не засвідчено. Протокол огляду предмету проводився 14 вересня 2019 року без присутності позивача - [PERSON] , в той час як [PERSON] , знаходився під вартою поліції в лікарні, незаконно, за адміністративне правопорушення (до кризу позивача довели неправомірні дії працівників правоохоронних органів під процесуальним керівництвом прокуратури Ізмаїла, всього в лікарні він перебував з 13.09.2019 року по 30.09.2019 року). Не виключено, що з мисливсько-спортивною зброєю та мисливсько-спортивними набоями з тринадцятого по чотирнадцяте число, а точніше до 16.00 чотирнадцятого вересня могли проводитися операції по незаконній переробці зброї з метою звинувачення [PERSON] в переробці зброї, про які [PERSON] не знав і не міг знати, бо були видані державні реєстраційні документи на цю і всю іншу справну зброю. Докази, отримані з порушенням КПК України є не допустимими, злочинними. Вказані порушення є кримінальними злочинами причетних осіб. До обшуку зброя була офіційно зареєстрована державними органами, була справною, і на неї виданий офіційний дозвіл. Після незаконних з нею операцій без присутності [PERSON] зброя стала несправною та позивача [PERSON] незаконно звинувачують ще й у злочині по незаконній переробці зброї, що є злочином вчиненим групою осіб, по завчасно розробленому плану та визначеними виконавцями з метою звинуватити невинного та заволодіння його майном, що є кримінальним злочином працівників Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області. Після проведення незаконного обшуку 13.09.2019 року, прокурором Івахівим М.В. винесено постанову від 14.09.2019 року про порушення кримінального провадження № 12019160150001947 проти [PERSON] , за ч. 1 ст. 263 КК України, з порушенням юридичної кваліфікації адміністративний проступок кваліфіковано як кримінальний злочин. Та після прямої особистої погрози прокурора Івахіва М.В., позивачу, незаконно підозрюваному [PERSON] , про створення групового злочину [PERSON] , кримінальне провадження № 12019160150001947 від 14.09.2019 року, що було відкрито на [PERSON] було особисто прокурором Івахівим М.В. (на основі особистої погрози мені, [PERSON] ) приєднано до кримінального провадження групи осіб № 42019161300000023 від 07.05.2019 року, що є незаконним і зробленим на основі особистої погрози прокурора Івахіва М.В. позивачу, підозрюваному, та таке приєднання зробило сфабрикованим і кримінальне провадження № 42019161300000023 від 07.05.2019 року. Це є особистим кримінальним злочином прокурора [PERSON] та інших працівників прокуратури. 05.11.2019 року, через півтора місяці, за постановою прокурора Ізмаїльської прокуратури Івахіва М.В., кримінальне провадження проти позивача [PERSON] № 12019160150001947 об`єднали в одне кримінальне провадження № 42091600000023 проти [PERSON] . Тобто, становище позивача було значно погіршено і він, як законослухняний громадянин був включений до групи злочинців по торгівлі зброєю і наркотичною сировиною, до чого він, як законослухняний громадянин, колекціонер зброї з 1992 року, активний громадський діяч, керівник Центру Демократичного Цивільного Контролю, нагороджений відзнаками від Президентів України, абсолютно не причетний до цього, і до всіх записів про кримінальні правопорушення, що внесені до ЄРДР проти нього. Що є особистим кримінальним злочином прокурора [PERSON] . Згідно з першим обвинувальним актом від 13.12.2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42019161300000023 від 07.05.2019 за обвинуваченням [PERSON] до якого приєднано позивача [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 309 КК України, підозрюваними (обвинуваченими) є [PERSON] , раніше умовно судимий за ч. 1 ст. 121 КК України, на розгляді в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області знаходився обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 2201716000000194 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 263 та ч. 3 ст. 307 КК України; [PERSON] , не судимий, освіта вища, активний громадський діяч, керівник ГО "Центр адаптації офіцерів ЗСУ, СБУ, МВС, НГУ, ДБР, НАБУ, прокуратури, та інших силових структур згідно законів України та членів їх сімей", Голова Центру Демократичного Цивільного Контролю Воєнної організації та правоохоронних органів, сектору безпеки та оборони України. Позивач вказує, що він, законослухняний громадянин України, не судимий, Національний колекціонер зброї з 1992 року, активний громадський патріотичний діяч, незаконно був приєднаний до групи злочинців, звинувачений в незаконному поводженню зі зброєю (чого не було), і поводженню з наркотичною сировиною (чого не було в реальності). Це є кримінальним злочином, злочином проти Конституції і законів України, вчиненим особисто прокурором Івахівим М.В. Адвокати-захисники Національного Юридичного Центру ГРУО 19.01.2020 року звернулися до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про повернення обвинувального акту прокурору як такого, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та чинному законодавству України і Конституції України, Національній справедливості. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2020 року у справі № 946/9233/19 повернуто обвинувальний акт прокурору, як такий що не відповідає чинному законодавству України. Судом встановлено, що відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення. Суд зазначив, що не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог наведеної норми в обвинувальному акті і правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, і формулювання обвинувачення викладені суперечливо та не відповідають змісту закону України про кримінальну відповідальність. Адвокати-захисники Національного Юридичного Центру ГРУО 12.02.2020 року звернулися до Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області з клопотанням про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019161300000023, оскільки ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2019 року продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019161300000023, до 14 грудня 2019 року (в межах тримісячного строку за клопотанням прокурора Івахіва М.В.). Тобто, процесуальний строк досудового розслідування вказаного КП завершився 14 грудня 2019 року. Відповідно до ст. 5, 110, 115, п. 3 ч. 2 ст. 291 та ч. 2 ст. 283 КПК України, прокурор має право приймати процесуальні рішення у кримінальному провадженні виключно в межах процесуальних строків, зокрема, складати, затверджувати та направляти обвинувальний акт у кримінальному провадженні у межах вказаних строків досудового розслідування. Тобто, виключно до 14.12.2019 року, уповноважений у кримінальному провадженні № 42019161300000023 прокурор згідно з ст. 5, 110, 115, п. 3 ч. 2 ст. 291 та ч. 2 ст. 283 КПК України мав право прийняти процесуальне рішення у вигляді складання або затвердження обвинувального акта та направлення його до суду. Тільки 17.02.2020 року (через 2 місяці), тобто після закінчення процесуальних строків (розумних строків за ст. 28 КПК України) прокурором Ізмаїльської прокуратури Івахівим М.В. було складено другий обвинувальний акт та вдруге подано його до міськрайонного суду, що є грубим порушенням чинного законодавства України. Європейський Суд з прав людини зазначив, що розумні строки не можуть перевищувати передбачені кримінальним процесуальним законодавством строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. В діях Ізмаїльської прокуратури є ознаки перешкоджання громадській діяльності позивачу, перешкоджання Програмам Президента України, демократичному цивільному контролю воєнної організації та правоохоронних органів Держави (порушення ст. 170 КК України), про що порушено кримінальне провадження. Всього позивачем було порушено кримінальних проваджень проти незаконних дій правоохоронних органів: -ЄРДР № 12020160150000690 від 15.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення по перешкоджанню громадській діяльності Центру Демократичного Цивільного контролю Воєнної організації та правоохоронних органів Держави, сектору Безпеки і оборони України у місті Ізмаїл Головній Раді Українських Офіцерів передбаченого ст. 170 КК України, відомості внесено від 04.05.2020 року та ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.05.2020 року у справі № 946/2671/20; -ЄРДР № 42020161300000044 від 30.11.2020 р. за ч. 1 ст. 365 КК України за фактом перевищення службового становища співробітниками Ізмаїльської прокуратури, УСБУ в Одеській області та Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області в ході здійснення досудового розслідування КП 42019161300000023 від 07.05.2019; -№ в ЄРДР 12020165150000155 від 02.09.2020 року за ст. 356 КК України про те, що невідома група осіб намагається вчинити відносно [PERSON] , протиправні дії; -№ в ЄРДР 42020161300000014 від 13.04.2020 року за ст. 365 КК України про протиправні дії під час проведення обшуку 13.09.2019 року, у тому числі щодо зникнення та незаконного вилучення певних речей під час обшуку; -№ в ЄРДР 42020161300000040 від 18.09.2020 року за ст. 366 КК України службове підроблення в ході здійснення досудового розслідування КП 42019161300000023 від 07.05.2019 року. Позивач вказав, що, незважаючи на те, що сфабриковане кримінальне провадження проти нього закрито Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області (ухвала суду по справі №946/9233/19 від 08.09.2021 року) та підтримано Одеським апеляційним судом (постанова суду від 10.12.2021 року), Ізмаїльська окружна прокуратура Одеської області, а саме, прокурори Івахів М.В., Сара О.В. не виключили і не збираються виключати відомості з Єдиного Реєстру досудових розслідувань. Прокурори Івахів М.В., Сара О.В. порушують наказ Генерального прокурора України №298 від 30.06.2020 року. Крім того, позивач просить суд стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 1 229 230,00 грн. з Державного бюджету України, посилаючись на те, що закриття порушеного щодо нього кримінального провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року прокурором беззаперечно свідчить про незаконність всіх процесуальних рішень та вчинених дій у вказаному провадженні, що дає право позивачу на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Позивач зазначив, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності він зазнав значних моральних втрат, були порушені його нормальні життєві зв`язки, він хворий утримувався під вартою в лікарні (до кризи його довели неправомірні дії працівників правоохоронних органів під процесуальним керівництвом прокурора Івахіва М.В., в лікарні він перебував з 13.09.2019 року по 30.09.2019 року), а після звільнення з-під варти і виписки з лікарні змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Наслідком застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистих зобов`язань стало позбавлення його можливості реалізовувати свої звички і бажання, ділові проекти у Європі (у тому числі, і втрата ділової підприємницької репутації і діяльності), втрата заробітку у Європі, оскільки банки Європейського Союзу відмовились вести співпрацю з «кримінальною особою», хоча про нього все було сфабриковано та незаконне кримінальне провадження проти нього закрито. Факт обвинувачення позивача у вчинені особливого тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним обігом психотропних речовин та торгівлі зброєю набув розголосу серед родичів і ділових партнерів позивача, друзів, знайомих, що погіршило відносини з оточуючими, він змушений був постійно пояснювати і доводити свою невинуватість, втратив фінансове джерело існування. Також, він позбавлений можливості користуватися своїм майном, на яке незаконно накладено арешт і конфісковано. Позивач вказав, що працівники правоохоронних органів фактично затримали його 13.09.2019 року і з цього часу і до моменту закриття кримінального провадження судом 10.12.2021 року він перебував під слідством та судом, тобто, 26 місяців, з яких добу він утримувався під вартою в лікарні, а всього, в лікарні він перебував з 13.09.2019 року по 30.09.2019 року. Мінімальний розмір, який підлягає відшкодуванню за час перебування його під слідством та судом становить 180\~230,00 грн., виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» у сумі 6400 грн. Кінцеве рішення, прийняте щодо позивача судом у кримінальному провадженні про закриття кримінального провадження свідчить про незаконність вказаних дій, що дає підстави збільшити розмір моральної шкоди на 40\~000 грн. Орган досудового розслідування на підставі неправдивої інформації, викладеної в рапортах оперативних працівників, підробних протоколах допиту свідків, отримав незаконну ухвалу на проведення обшуку за місцем проживання позивача, що дає підстави збільшити розмір моральної шкоди на 25 000 грн. 13.09.2019 року при проведенні обшуку оперативними працівниками були допущені грубі порушення вимог чинного КПК України. Обшук тривав понад 20 годин безперервно. Результати проведення цієї слідчої дії мали вирішальне значення для притягнення позивача до кримінальної відповідальності, а тому, це дає підстави збільшити розмір моральної шкоди на 184 000 грн. Після проведення обшуку позивача незаконно затримали, застосували до нього фізичну силу (штовхання) та моральний тиск, від чого він потрапив у лікарню під вартою (до кризи його довели неправомірні дії працівників правоохоронних органів під процесуальним керівництвом Прокуратури Ізмаїла), де незаконно утримувався більше доби. При цьому, до позивача застосувався моральний тиск для того, щоб застосувати моральний тиск для того, щоб заставити оговорити себе у вчиненні злочину. Обставини вчинення цих протиправних дій працівниками правоохоронних органів свідчать про спричинення позивачу значних фізичних та моральних страждань, що дає підстави збільшити розмір моральної шкоди на 500 000 грн. Розмір мінімальної заробітної плати на 2023 рік становить 6700 грн. З 13.09.2019 року і до моменту закриття кримінального провадження судом 10.12.2021 року позивач перебував під слідством та судом, тобто, 26 місяців та 27 днів, з яких добу він утримувався під вартою в лікарні, всього в лікарні перебував з 13.09.2019 року по 30.09.2019 року. Таким чином, розмір відшкодування завданої йому, позивачу, моральної шкоди не може бути меншим, ніж 180\~230,00 грн. (6700 * 26 = 17420 + 6700 / 30 * 27 = 180\~230,00 грн.), де 26 кількість повних місяців перебування під слідством та судом, 27 кількість календарних днів перебування під слідством та судом, 6700 розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на момент подання позову. За таких обставин позивач вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок державного бюджету України становить: - за незаконне проведення оперативно-розшукових заходів 40\~000 грн.; - за незаконне постановлення ухвали про проведення обшуку до 25\~000 грн.; - за незаконне проведення обшуку до 184\~000 грн.; - за незаконне затримання, застосування морального тиску до 50\~000 грн.; за незаконне вилучення майна до 30\~000 грн. Таким чином, загальний розмір моральної шкоди, що підлягає до стягнення на користь позивача з Державного бюджету України становить 1\~229\~230, 00 грн. Щодо матеріальної шкоди позивач вказав, що під час незаконного обшуку в нього зникли оригінали цінних документів, які підтверджують його право власності на нано-мідь (власник [PERSON] ) загальної вартістю 150 000\~000,00 євро. Згідно угоди від квітня 2019 року між ним та спеціальною фінансовою установою республіки Німеччини в грудні 2019 року рівними траншами по 15\~000\~000 євро щомісячно повинні були бути перераховані на особистий рахунок позивача. Замість цього позивач отримав повідомлення від агенту фінансової установи про неможливість отримання виплат у зв`язку з порушенням правил співпраці з фіну становою, саме в частині відсутності кримінальних звинувачень. Та виданий раніше сертифікат «нон кримінал» є недійсним. Також незаконно знищена колекція зброї, мисливська колекційна зброя, спортивна мисливська зброя та патрони до мисливських нарізних карабінів, яка конфіскована за сфабрикованим звинуваченням. Загалом вартість окремих одиниць колекції мисливсько-спортивної зброї складає 219\~950,00 доларів США. Вартість самої колекції складає за коефіцієнтом колекції 2х219\~950,00 = 439\~900,00 доларів США. Всього розмір матеріальної шкоди становить 439\~900,00 доларів США знищена колекція зброї + 120 500 000,00 євро вкрадені під час обшуку оригінали документів на залогову нано-мідь, що за курсом НБУ на дату складання позовної заяви становить: 36,56 грн. х 439\~900,00 доларів США = 16\~082\~744,00 грн. + 39,47 х 120\~500\~000,00 євро = 4 756 135,90 мільярди гривень. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь 1\~229\~230,00 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди, яка полягає у незаконному проведенні обшуку в ході розслідування кримінального провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року, незаконному притягненню його як обвинуваченого у кримінальному проваджені №42019161300000023 від 07.05.2019 року, незаконному повідомлені про підозру у вчиненні кримінального провадження у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року та у кримінальному провадженні №12019160150001947 від 14.09.2019 року, незаконному затриманні та триманні під вартою в лікарні, незаконному накладені арешту на майно позивача у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року, у кримінальному провадженні №12019160150001953 від 15.09.2019 року, у кримінальному провадженні №12019160150001947 від 14.09.2019 року, незаконному проведенні оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» та іншими актами законодавства, незаконному перебуванні під судом і слідством як обвинуваченого, незаконному проведенні інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Також, просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь 4 756 135,90 мільярди гривень грошового відшкодування завданої матеріальної шкоди, яка полягає у: 439\~900,00 доларів США вартість знищеної колекції зброї + 120\~500\~000,00 євро вартість вкрадених під час обшуку оригіналів документів на залогову нано-мідь, що за курсом НБУ на дату складання позовної заяви становить: 36,56 грн. х 439\~900,00 доларів США = 16 082 744,00 грн. + 39,47 х 120\~500\~000,00 мільярди гривень. Як вбачається з відзиву на позов, наданого суду 10.08.2023 року, керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних обставин. Шкода, якщо припустити її наявність, не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди. Між тим, позивачем не доведено належних та допустимих доказів заподіяння моральної шкоди саме у вказаному розмірі. Реальність настання моральної шкоди має бути доведено належними та допустимими доказами, яких позивачем у справі не надано. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Визначена позивачем сума моральної шкоди є недоведеною та позбавлена засад розумності та виваженості. Щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 4 756 135,90 мільярдів гривень керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області також заперечує, посилаючись на те, що позивачем суду не надано доказів володіння позивачем вказаним майном. Позовна заява містить додатки, складені іноземними мовами, однак, не надано переклад для вільного розуміння змісту іншими учасниками справи. Крім того, є незрозумілим порядок розрахунку шкоди за знищення частини колекції зброї у зв`язку зі спеціальної конфіскацією трьох одиниць зброї та бойових припасів, а також, необґрунтовано підстави відшкодування вартості на нано-мідь позивача, яка по суті не вибула з його володіння. Крім того, оскільки указана у пункті 10 частини першої статті 2884 КПК України підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючи не відноситься, таке закриття кримінального провадження саме по собі не свідчить про незаконність дій органу досудового розслідування, вчинених в його межах. Вчинені в межах такого кримінального провадження процесуальні дії, що обмежують права громадян, не є самостійною підставою для автоматичного відшкодування завданої особі шкоди в порядку та розмірах, передбачених частиною першою ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Оскільки вказана форма завершення кримінального провадження не виправдала і не реабілітувала [PERSON] та не довела незаконності усіх процесуальних рішень, здійснених органом досудового розслідування та прокуратури, відносно нього. Крім того, представник відповідача зазначає, що Ізмаїльська окружна прокуратура взагалі не є окремою юридичною особою та не має власного ЄДРПОУ, а отже не може бути відповідачем у справі даної категорії. Враховуючи викладені обставини, підстави для задоволення позову відсутні, тому, керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області просить суд відмовити у задоволенні позову. Згідно відзиву на позов, наданого суду 19.10.2023 року, представник Одеської обласної прокуратури вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних обставин. Нагляд за додержання законів під час проведення досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст. 263-1, ч.2 ст. 28 ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 309 КК України здійснювали прокурори Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області. Як неодноразово зазначав Верховний суд у справах з подібними правовідносинами відповідачем у справі є Держава та у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Прокуратура досудове розслідування у кримінальному провадженні не здійснювала та жодних протиправних дій відносно позивача не вчиняла, через що не є належним відповідачем у цій справі. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди представник Одеської обласної прокуратури вказав, що підстави для цього відсутні, оскільки закриття кримінального провадження відбулось не у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримання, тобто, не на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. Кримінальне провадження, на яке посилається позивач, закрито не з реабілітуючи підстав, оскільки наведена у п.10 ч.1 ст. 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючих не відноситься. При цьому, таке закриття саме по собі не свідчить про незаконність усіх дій органу досудового розслідування, вчинених у його межах. Таким чином, підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку зі закриттям кримінального провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року відсутні. За відсутності рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого, чи встановлення в такому рішенні факту незаконного вчинення процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, у позивача не виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Одеською обласною прокуратурою та її посадовими особами жодних протиправних дій стосовно позивача не вчинялося, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, вважає, що позивачем не доведено належних та допустимих доказів заподіяння моральної шкоди саме у вказаному розмірі. Реальність настання моральної шкоди має бути доведено належними та допустимими доказами, яких позивачем у справі не надано. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Визначена позивачем сума моральної шкоди є недоведеною та позбавлена засад розумності та виваженості. Щодо доводів позову про стягнення матеріальної шкоди, представник відповідача зазначає, що будь які речі або документи у ході обшуків не вилучалися. Разом з цим, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.09.2021 року залишеною без змін Одеським апеляційним судом 10.12. 2021 року про закриття кримінального провадження (що не оскаржувалися [PERSON] ), застосовано спеціальну конфіскацію до майна, вилученого у ході проведення обшуків. Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення на його користь 120\~500\~000 Євро вартості залогової нано-міді через зникнення оригіналів документів, що підтверджують право власності, оскільки втрата чи зникнення документів, які підтверджують право власності не є підставою для стягнення вартості цього майна з іншої особи, а матеріальна шкода має бути наслідком протиправних дій. Враховуючи викладені обставини, підстави для задоволення позову відсутні, тому, представник Одеської обласної прокуратури просить суд відмовити у задоволенні позову. 11.08.2023 року позивач надав суду відповідь на відзив Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, з якої вбачається, що позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що від моральних та душевних страждань від неправомірного перебування під судом і слідством, автоматично не додав дві суми. Тому просить суд стягнути з Державного бюджету на його користь 4\~772\~135, 9 мільярди гривень грошового відшкодування завданої матеріальної шкоди. 18.08.2023 року представник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області надав суду заперечення, в яких вказала, що положення відповіді на відзив позивача не спростують позицію прокуратури та підстави для задоволення позову про стягнення з Державного бюджету України компенсації моральної шкоди у розмірі 1 229 230,00 грн. та матеріальної шкоди у сумі 4 756 135,90 мільярди гривень, відсутні. 04.09.2023 року позивач надав суду відповідь на заперечення Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, з якої вбачається, що позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, просить суд залучити співвідповідачем у справі Одеську обласну прокуратуру. 27.10.2023 року позивач надав суду відповідь на відзив представника Одеської обласної прокуратури, з якої вбачається, що позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] 24.11.2023 року надав суду відзив на позов, в якому вказав, що ознайомившись з позовною заявою, вважає, що викладені у ній вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних обставин. Щодо залучення його до справи у якості співвідповідача вказав наступне. У своїй позовній заяві [PERSON] просить: стягнути з Державного бюджету на його користь 1 229 230,00 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди; стягнути з Державного Бюджету України на його користь 4 756 135 900,00 грн. грошового відшкодування завданої матеріальної шкоди. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року N? 752/17832/14-ц зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N? 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі N? 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі N? 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі N? 553/2759/18 (пункт 35)). Таким чином, вбачається, що у даній категорії справ відповідачем є саме Держава в особі державного органу, діяннями якого заподіяно шкоду, а отже і залучення до справи у якості співвідповідача фізичної особи [PERSON] є незаконним та позбавленим сенсу. Незрозумілим є яка саме вимога позовної заяви, пред`явлена до нього, громадянина України [PERSON] . Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі N? 236/893/17 установлено, що позивач просив визнати дії органів досудового розслідування під час відкриття кримінального провадження та під час досудового розслідування незаконними та стягнути відшкодування моральної шкоди, завданої розслідування. Факт здійснення повноважень процесуального керівника та публічного обвинувача [PERSON] у кримінальному провадженні N? 42019161300000023 від 07.05.2019 не свідчить про вчинення ним незаконних дій, оскільки кримінальну справу щодо позивача закрито у суді з нереабілітуючої підстави, більш того, під час досудового розслідування та судового розгляду слідчим суддею або суддею не встановлювалась незаконність будь-яких дій прокурора. Щодо складу учасників справи вказав наступне. Так, слідчим відділом Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області проводилося досудове розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309 України. Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування здійснювали прокурори Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2021 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року, кримінальне провадження N? 42019161300000023 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1,ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284, п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у зв?язку із закінченням після повідомлення особам про підозру строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України. В той же час, позовні вимоги у цій справі обґрунтовано посиланням на неправомірні, як за доводами [PERSON] «дії працівників правоохоронних органів під процесуальним керівництвом прокуратури Ізмаїла». Як неодноразово зазначав Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами відповідачем у справі є Держава та у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі N? 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі N? 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі N? 923/199/21 (пункт 8.18) і N? 922/1830/19 (пункт 7.3)). Така правова позиція є сталою й на теперішній час. Між тим, як вже зазначалося вище, прокуратура досудове розслідування у кримінальному провадженні не здійснювала та жодних протиправних дій відносно позивача не вчиняла, через що не є належним відповідачем у цій справі у розумінні вищевикладених висновків Верховного Суду. Таким чином, позивачем невірно визначено склад учасників справи та не доведено протиправності дій (бездіяльності) прокуратури під час досудового розслідування, яке здійснювалося органами Національної поліції. Саме по собі формальне посилання на незгоду з діями процесуального керівника у кримінальному провадженні та підтримання обвинувачення у суді не свідчить у даному випадку про обґрунтованість вимог позову в цій частині та визначення прокуратури у якості відповідача у справі. Щодо доводів позову про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди відповідач [PERSON] вказав наступне. Позивач вказуючи, що закриття порушеного щодо нього кримінального провадження N? 42019161300000023 від 07.05.2019 року «...беззаперечно свідчить про незаконність всіх процесуальних рішень та вчинених дій у вказаному провадженні...», та посилаючись на перебування під слідством та судом упродовж 26 місяців та 27 днів, звернувся з вимогою про відшкодування моральної шкоди у загальній сумі 1 229 230 грн. Наведені доводи є помилковими виходячи із наступного. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», [PERSON] посилався на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.09.2021, залишену без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року, у справі N? 946/9233/19 про закриття кримінального провадження N? 42019161300000023. Поряд з цим зазначає, що зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що закриття кримінального провадження відбулось не у зв?язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто не на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу на підставі вищевказаного закону відсутні. Указана підстава не є тотожною підставі, за якою закрито кримінальне провадження щодо позивача. Право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року N? 6/5/3/41. До реабілітуючих підстав належать: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 284 КПК України); 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 284 КПК України); 3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати (пункт 3 частини першої статті 284 КПК України). Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. Причому висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті: a) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі); б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. Незалежно від того, яка з вказаних вище обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою. Отже, кримінальне провадження, на яке посилався позивач, закрито не з реабілітуючих підстав, оскільки наведена у п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючих не відноситься. При цьому, таке закриття кримінального провадження саме по собі не свідчить про незаконність усіх дій органу досудового розслідування, вчинених у його межах. Здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу у зв?язку із закриттям кримінального провадження N? 42019161300000023 від 07.05.2019 року відсутні. Водночас вказав, що не заслуговують на увагу доводи позову щодо наявності підстав для відшкодування шкоди у зв?язку із незгодою з діями прокурорів Ізмаїльської окружної прокуратури під час здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях. Повноваження прокурора щодо здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, визначені ч. 2 ст. 36 КПК України. Позивач фактично своєю позовною заявою просить надати оцінку матеріалам кримінального провадження та слідчим діям працівників правоохоронних органів та прокуратури, хоча така оцінка може надаватись виключно тим судом, який наділений законом повноваженнями здійснювати розгляд кримінального провадження. За відсутності рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого щодо витребування в ході досудового розслідування (до оголошення підозри) вищевказаної інформації чи встановлення у такому рішенні факту незаконного вчинення процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, у позивача не виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Разом з тим, позивачем у цій справі не доведено й усіх складових деліктної відповідальності, якими він обґрунтовує свої вимоги, зокрема, протиправності дій (чи протиправної бездіяльності) прокуратури та її посадових осіб, у тому числі керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури (на теперішній час - керівника Ізмаїльської окружної прокуратури) Сари О.В. та прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури (на теперішній час - заступника керівника Ізмаїльської окружної прокуратури) Івахіва М.В. під час проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, а тим більше не доведено підстави для відповідальності громадян України [PERSON] та [PERSON] . Між тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Доданий до позову на підтвердження доводів [PERSON] доказ протиправності дій посадових осіб Ізмаїльської окружної прокуратури у кримінальному провадженні - Правовий висновок науково-правової експертизи, виконаний на запит адвоката Гончаренко В.В. та Національного Юридичного Центру ГРУО відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу» від 29.12.2020 року, не заслуговує на увагу, оскільки є недопустимим доказом. Відповідач наголошує, що Одеською обласною прокуратурою та її посадовими особами жодних протиправних дій стосовно позивача не вчинялося, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо доводів позову про розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 229 230 грн. вказав, що, як вбачається з позову, [PERSON] , посилаючись на положення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» звернувся з вимогою про стягнення на свою користь з Державного бюджету України моральної шкоди у розмірі 1 229 230 грн. По-перше, підстави для відшкодування шкоди згідно положень наведеного Закону відсутні, оскільки кримінальне провадження стосовно позивача закрито не з реабілітуючих підстав. По-друге, якщо навіть припустити наявність шкоди, вказане не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлено позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди. Крім того, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Проте, заявлена до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 1 229 230 грн таким вимогам не відповідає, оскільки не тільки не доведена, а й позбавлена засад розумності, виваженості та справедливості. Щодо доводів позову про стягнення матеріальної шкоди відповідач вказав наступне. Позивач зазначає на незаконне, як за його доводами, відкриття кримінального провадження N? 41019161300000023 від 07.05.2019 року та незаконне проведення обшуку, під час якого у нього зникли оригінали цінних документів, що підтверджують його право власності на нано-мідь, загальною вартістю 150 000 000 євро та незаконно знищена колекція зброї, вартістю за коефіцієнтом колекції 439 900 доларів США. За таких обставин [PERSON] вказує на понесення збитків та ставить питання щодо відшкодування йому матеріальної шкоди згідно наданого у сумі понад 4,7 мільярди шляхом стягнення цієї суми з Державного бюджету України. Вказані вимоги також є безпідставними, виходячи із наступного. На підставі ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 09.09.2019 року, проведено обшук будинку [ADDRESS] за місцем мешкання [PERSON] , де виявлено та вилучено 451 патрон калібру 7,62х39 мм з маркуванням «270 70», 40 патронів калібру 7,62х39мм з маркуванням «539 Е», мисливський нарізний карабін АКС- МФ калібру 7,62?39 мм N? [NUMBER] , мисливській нарізний карабін « [INFO] » N? 74130174, 15 патронів калібру 6,5мм з маркуванням «CREEMOOR FC», 5 гільз від патронів калібру 6,5 мм з маркуванням «CREEMOOR FC». Також, на підставі ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду від 09.09.2019 року проведено обшук за місцем мешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де виявлено та вилучено одноствольну мисливську рушницю з маркуванням N? 6443. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 17.09.2019 року на вказане майно накладено арешт та передано на зберігання в камеру речових доказів Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області. Будь-які інші речі або документи у ході обшуків не вилучалися. Разом з цим, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.09.2021 року залишеною без змін Одеським апеляційним судом 10.12.2021 року, про закриття кримінального провадження, (що не оскаржувалися [PERSON] ) застосовано спеціальну конфіскацію до майна, вилученого у ході проведення обшуків в кримінальному провадженні N? 42019161300000023 від 07.05.2019 року. Отже, зазначене позивачем майно вилучено на підставі рішення суду з метою проведення подальшої спеціальної конфіскації, а тому підстав для відшкодування матеріальної шкоди - вартості окремих одиниць вилученого майна немає. В той же час, позивачем взагалі не доведено належними та допустимими доказами розмір заявленої до стягнення шкоди у розмірі 439 900 доларів США, яку ним визначено як вартість колекції зброї. Не підлягає задоволенню й вимога позивача про стягнення на його користь 120 500 000 євро вартості залогової нано-міді через зникнення оригіналів документів, що підтверджують право власності. Втрата чи зникнення документів, які підтверджують право власності не є підставою для стягнення вартості цього майна з іншої особи, а матеріальна шкода має бути наслідком протиправних дій. Враховуючи викладене, відповідач [PERSON] просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] 24.11.2023 року надав суду відзив на позов, в якому вказав, що ознайомившись з позовною заявою, вважає, що викладені у ній вимоги не підлягають задоволенню виходячи з підстав, зазначених у його відзиві, що є аналогічним відзиву [PERSON] . Враховуючи викладене, відповідач [PERSON] просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Ухвалою судді від 07.07.2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.09.2023 року залучено до участі у справі співвідповідача по справі Одеську обласну прокуратуру. Ухвалою суду від 30.10.2023 року залучено до участі у справі співвідповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 16.01.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області та Одеської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзивах на позов. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду сповіщені належним чином. Згідно ч.2 ст.281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.\~1,\~2\~ст.\~77,\~ч.\~2\~ст.\~78,\~ч.\~1\~ст.\~80\~ЦПК України,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. У статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що 14 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо [PERSON] були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 363 КК України. [PERSON] та [PERSON] були повідомлені про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень 14.09.2019 року. Постановою керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури від 06.11.2019 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року продовжений до трьох місяців, тобто 14.12.2019 року. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2020 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 309, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 263 КК та [PERSON] у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 263 1, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 263 КК, повернути прокурору Ізмаїльської місцевої прокуратури для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі недоліків. Ухвалою Ізмаїльського\~міськрайонного суду\~Одеської області\~від 08\~вересня 2021\~року,\~ постановленою\~під час\~підготовчого судового\~засідання,\~кримінальне провадження\~№ 42019161300000023\~за обвинуваченням\~ [PERSON] \~у вчиненні\~кримінальних правопорушень\~передбачених ч.1\~ст.\~263,\~ч.3\~ст.\~309,\~ч.2\~ст.\~28,\~ч.1\~ст.\~263\~КК та\~ [PERSON] \~у вчинені\~злочинів,\~передбачених ч.1\~ст.\~263,\~ч.1\~ст.\~263\~ 1,\~ч.2\~ст.\~28,\~ч.1\~ст.\~263\~КК,\~закрито на\~підставі п.\~10\~ч.1\~ст.\~284,\~п.2\~ч.3\~ст.\~314\~КПК України,\~у зв`язку\~із закінченням\~після повідомлення\~особам про\~підозру строку\~досудового розслідування,\~визначеного ст.\~219\~КПК України.\~ У\~задоволенні скарги\~ [PERSON] \~на бездіяльність\~слідчого та\~про зобов`язання\~повернути майно\~відмовлено.\~Арешти,\~накладені на підставі ухвал слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2019 р., залишено без змін до виконання ухвали, та застосовано спеціальну конфіскацію щодо:1 патрону калібру 5,6 мм з маркуванням «С» та 7 патронів з калібру 9 мм з маркуванням «S&B 9mm P.A. Blanc», які поміщено та опечатано в сейф пакет білого кольору з №0010746, 2 корпуси зеленого кольору за зовнішніми ознаками схожі на корпуси від ручних осколкових гранат з маркуванням «^-98-76», які поміщено та опечатано в прозорий полімерний пакет, скріплений біркою з пояснювальним текстом та 2 запали з маркуванням «-81 УЗРГМ-2 583» та «-80 УЗРГМ-2 583», які поміщено та опечатано в прозорий полімерний пакет, скріплений біркою з пояснювальним текстом; 451 патрон 7,62 мм з маркувальним позначенням «270 70», які упаковано у сейф-пакет НПУ ГСУ № INZ4024955; 40 патронів калібру 7,62 мм з маркувальним позначенням «539 Е», які упаковано у сейф-пакет НПУ ГСУ № 7077052; мисливський нарізний карабін «АКМС МФ» калібру 7,62 мм № [NUMBER] , який упаковано у два сейф-пакета НПУ ГСУ № INZ4024959 та INZ4024958; мисливський нарізний карабін «LWRC MK11 CREEMOORE 6.5» № [NUMBER] , який упаковано у два сейф-пакета НПУ ГСУ № INZ4024956 та INZ4024954; 15 патронів калібру 6,5 мм з маркувальним позначенням «CREEMOOR FC», які упаковано у сейф-пакет НПУ ГСУ № 7077043; 5 гільз від патронів калібру 6,5 мм з маркувальним позначенням «CREEMOOR FC», які упаковано у сейф-пакет НПУ ГСУ № 7207097, які було вилучено 13.09.2019 р. у ході проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Застосовано спеціальну конфіскацію щодо комбінованої двоствольної мисливської рушниці калібру 5,6/28, № [NUMBER] , 1960 року випуску, що передана на зберігання в камеру речових доказів Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.12.2021 року ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 вересня 2021 року, постановлену під час підготовчого судового засідання, кримінальне провадження № 42019161300000023 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 309, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 263 КК та [PERSON] у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 263 1, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 263 КК, закрито на підставі п. 10 ч.1 ст. 284, п.2 ч.3 ст. 314 КПК України, у зв`язку із закінченням після повідомлення особам про підозру строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України залишено без змін. Вказане судове рішення не було предметом касаційного перегляду та набрало законної сили 20.12.2021 року. Як на правову підставу для задоволення своїх вимог, позивач посилався на вимоги статей 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України та на спеціальний Закон. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; - закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним. Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою. Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 та інші). Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження відносно якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції. Так, Верховний Суд виснував, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18; від 20 листопада 2019 року у справі № 369/1591/18; від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19; від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17). Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, й вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів. В даній справі під час розгляду кримінальної справи № 946/9233/19 (провадження №1-кп/946/116/2і) обвинувачений [PERSON] , його захисник, та захисник [PERSON] Янковський В.Й. заявили клопотання про закриття кримінального провадження з підстав завершення строків досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом поза межами встановленого законом строку. Позивач [PERSON] не заперечував про закриття кримінального провадження з підстав завершення строків досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом поза межами встановленого законом строку, що підтверджується ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 вересня 2021 року. Суд апеляційної інстанції підтвердив правильність застосування судом першої інстанції вимог кримінально-процесуального закону, відхиливши доводи прокурора. Водночас суди не встановлювали обставин, які б вказували на факти, що свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується. Відповідно до абзацу першого пyнкту 10 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. Частиною дев`ятою статті 284 КПК України передбачено, що якщо закінчилися строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру, встановлені частиною першою статті 219 цього Кодексу, слідчий суддя може винести ухвалу про закриття кримінального провадження за клопотанням іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника. Водночас ні частина друга статті 284 КПК України, у якій передбачено підстави для закриття кримінального провадження виключно судом, ні частина сьома статті 284 КПК України, якою визначаються випадки обов`язкового ухвалення виправдувального вироку чи постановлення ухвали про закриття кримінального провадження судом, не покладають на суд обов`язок закрити кримінальне провадження у випадку встановлення підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої статті 284 КПК України. Указана у пункті 10 частини першої статті 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючих не відноситься, а тому, враховуючи за аналогією положення частини дев`ятої статті 284 КПК України, обов`язковою умовою для прийняття судом такого рішення є наявність відповідного процесуального приводу - клопотання учасника судового провадження. Такі висновки висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду 23 лютого 2023 року у справі № 372/2485/20. Оскільки указана у пункті 10 частини першої статті 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження до реабілітуючих не відноситься, таке закриття кримінального провадження саме по собі не свідчить про незаконність усіх дій органу досудового розслідування, вчинених у його межах. Вчинені в межах такого кримінального провадження процесуальні дії, що обмежують права громадян, не є самостійною підставою для автоматичного відшкодування завданої особі шкоди в порядку та розмірах, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України та Законом. Позивач надав свою згоду на завершення кримінального провадження через завершення процесуальних строків досудового розслідування з нереабілітуючих підстав, не використав своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та заперечував щодо апеляційної скарги прокурора в суді апеляційної інстанції. Таким чином, позивач клопотав перед судом на застосуванні такої форми завершення кримінального провадження, яка не виправдала та не реабілітувала його та не довела незаконності усіх процесуальних рішень, здійснених органом досудового розслідування відносно нього. З огляду на те, що за ініціативою позивача [PERSON] кримінальне провадження відносно нього закрито з підстав, що не є реабілітуючими (закінчення строків досудового розслідування), тому останній не вправі вимагати безумовного відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана в процесі розслідування, на підставі частини першої статті 1 Закону. Враховуючи, що право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних процесуальних дій правоохоронних органів, що обмежують права громадянина, виникає у випадку його повної реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із поданням обвинувального акта до суду поза межами встановленого законом строку не є реабілітуючою обставиною, суд приходить до висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування шкоди на підставі частини першої статті 1176 ЦК України та Закону. Заявляючи позовні вимоги, позивач також посилався на наявність підстав для відшкодування шкоди, передбачених статтями 1167, 1174 ЦК України. У справі «Шульгін проти України» (заява № 29912/05, рішення від 08 грудня 2011 року) ЄСПЛ звертав увагу, що українське законодавство передбачає можливість вимагати компенсацію будь-кому, хто став жертвою незаконного кримінального переслідування, затримання та/або засудження. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди згаданими органами чи їх посадовими особами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими або службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом України та неодноразово відтворений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі 638/1413/17; від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц та інших. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не передбачена обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Отже, встановлення незаконності дій відповідачів - Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, Одеської обласної прокуратури, внаслідок яких позивачу завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших елементів правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України). Тому на підтвердження обставин про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконності дій, вчинених відносно нього органом досудового розслідування під час цього кримінального провадження, позивач мав надати відповідні докази. Водночас надані позивачем докази не свідчать про існування обставин, якими він обґрунтовує вимоги про притягнення органу державної влади до відповідальності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) зроблено висновок про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Водночас у справі, що переглядається, закриття кримінального провадження відносно особи відбулось з підстав, що не є реабілітуючими, отже, твердження [PERSON] про незаконність дій органів досудового розслідування відносно нього слід доводити в порядку, визначеному процесуальним законом. Стала судова практика свідчить, що вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватись за правилами КПК України, а не в порядку цивільного судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 та від 21 листопада 2018 року № 826/2004/18). Заявляючи цей позов, позивач не надав належних доказів незаконності дій органів прокуратури у незаконному проведенні обшуку в ході розслідування кримінального провадження №42019161300000023 від 07.05.2019 року, незаконному притягненні його як обвинуваченого у кримінальному проваджені №42019161300000023 від 07.05.2019 року, незаконному повідомлені про підозру у вчиненні кримінального провадження у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року та у кримінальному провадженні №12019160150001947 від 14.09.2019 року, незаконному затриманні та триманні під вартою в лікарні, незаконному накладені арешту на майно позивача у кримінальному провадженні №42019161300000023 від 07.05.2019 року, у кримінальному провадженні №12019160150001953 від 15.09.2019 року, у кримінальному провадженні №12019160150001947 від 14.09.2019 року, незаконному проведенні оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» та іншими актами законодавства, незаконному перебуванні під судом і слідством як обвинуваченого, незаконному проведенні інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Зокрема, судове рішення, яким закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] на підставі пункту 10 статті 284 КПК України, не містить даних про незаконність будь-яких процесуальних дій органів досудового слідства, прокуратури чи суду відносно нього. Разом з тим, як зазначає позивач [PERSON] під час досудового розслідування в порядку, визначеному КПК України, оскаржував окремі дії органу досудового розслідування, однак, суду не надано доказів, що суди встановлювали незаконність таких дій. Що стосується правового висновку ради Науково правових експертиз виконаного на запит адвоката Гончаренко В.В. та Національного юридичного центру ГРУО відповідно до Закону України «Про наукову і науково- технічну експертизу» від 29.12.2020 року суд приходить до висновку що він є не належним та не допустимими доказом у даній справі. Крім того, згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Ізмаїльська окружна прокуратура Одеської області не є юридичною особою. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12). Тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду є держава, як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Отже, Ізмаїльська окружна прокуратура Одеської області, Одеська обласна прокуратура, [PERSON] , [PERSON] не є належними відповідачами у справі. З приводу завдання матеріальної шкоди позивач вказав, що під час незаконного обшуку в нього зникли оригінали цінних документів, які підтверджують його право власності на нано-мідь (власник [PERSON] ) загальної вартістю 150 000 000,00 євро. Також незаконно знищена колекція зброї, мисливська колекційна зброя, спортивна мисливська зброя та патрони до мисливських нарізних карабінів, яка конфіскована за сфабрикованим звинуваченням. Однак належних доказів в підтвердження зазначеного не надав. Згідно протоколів обшуків за адресами позивача, які містяться в матеріалах справи, не вилучались документи на нано-мідь. Також не надано доказів втрати позивачем, з вини органів прокуратури, оригіналів цінних документів, які підтверджують його право власності на нано-мідь, а також колекції зброї, мисливської колекційної зброї, спортивної мисливської зброї. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з ч.1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1,2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, та в зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог, суд не має підстав для стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed