Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 06.11.2004 по 09.09.2024 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] та неповнолітню дочка - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] продовжує навчатися на денній формі факультету міжнародної торгівлі та права Державного торговельно-економічного університету, на платній основі. Дочка навчаючись на стаціонарі не має змоги працювати та отримувати дохід. Відповідач дуже опосередковано приймає участь, зокрема періодично надає кишенькові кошти донькам, не приймає участі у повсякденних витратах, пов`язаних з утриманням дітей. Позивачка самостійно несе витрати по утриманню дітей, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дітей. На підставі викладеного позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої та повнолітньої дівчат в розмірі на кожну по 1/4 частки з усіх видів доходу, починаючи від дня подачі заяви до суду і до досягнення старшою дитиною 23 років, а молодшою дитиною до її повноліття. 23.05.2025 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якої вбачається, що позивачка разом з дітьми та відповідач проживають в одній квартирі. Відповідач звертає увагу суду, що відповідно до ч. 1 ст.181 СК України у сторін існує домовленість щодо обов`язку утримувати дітей, а саме було домовлено, що кожний надає дітям половину їх потреб. При цьому, мають враховувати всі затрат, яких діти потребують. Крім того зазначає, що сплачує проживання дітей та позивачки в квартирі в повному обсязі, оплачуючи всі житлово-комунальні послуги. Додає, що при закупівлі продуктів харчування для власного проживання, додатково здійснює закупівлю продуктів та різних солодощів за бажанням дітей, зберігаючи в спільному холодильнику всі продукти, до яких є безперешкодний доступ у дітей. Вважає, що приймає безпосередню участь у батьківському піклування за дітьми. Також зазначає, що за навчання старшої доньки сплачує більшу половину вартості, приймає участь в її забезпеченні щодо навчання. Завжди допомагає, якщо діти звертаються до нього. Розмов про те що старша дочка потребує від батько додаткових коштів або аліментів ніколи не було, з таким проханням ані мати дітей ані діти до батька не звертались. Враховуючи зазначене, просив відмовити повністю в позові. В останнє судове засідання учасники справи не з`явились, сторона позивача, відповідач та третя особа подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Сторона позивача просила задовольнити позов повністю, відповідач відмовити, третя особа підтримала позов, зазначивши про його задоволення. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, з таких підстав. Суд установив такі факти та їм правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.09.2024, зареєстрований шлюб 06.11.2004, актовий запис № 1615, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] та [PERSON] є рідними батьками - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві). [PERSON] навчається на другому курсі платній, денній формі навчання факультету міжнародної торгівлі та права Державного торговельно-економічного університету. Термін закінчення навчання за навчальним планом здобувача вищої освіти першого (бакалаврського) рівня червень 2027 року, що підтверджується відповідною довідкою вказаного навчального закладу № 814/35 від 19.05.2025. Згідно із договору про навчання у Державному торговельно-економічному університеті№ ФМТП24-073-БДск_2.10/1 від 09.08.2024 та Додаткової угоди до договору від 13.08.2024 № 3016д/6кс-2024 про навчання платної освітньої послуги щодо підготовки фахівця від 10.04.2025, загальна вартість освітньої послуги становить 123120,00грн. Відповідно до довідки № 256 від 29.08.2025, позивачка [PERSON] працює у ТОВ «ДТЕК СЕРВІС», займає посаду головний фахівець, дохід (до виплати) з січня 2024 по липень 2025 (включно), становить 484254,10грн. Згідно із довідки № 101-зп від 05.09.2025, позивачка [PERSON] за сумісництвом працює у ТОВ «Модус ІКС», займає посаду головний фахівець з військового обліку, дохід (до виплати) з січня 2025 по серпень 2025 (включно), становить 6387,75грн. Відповідно до довідки № 04/6/1677 від 02.09.2025, відповідач [PERSON] працює на підприємстві «Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», на посаді Провідний інженер з охорони праці, сукупний дохід (нараховано) з вересня 2024 по серпень 2025 (включно), становить 373417,30рн. До матеріалів справи стороною позивачки додані банківські виписки та копії квитанцій з різних торговельних установ на підтвердження належного утримання дітей. Відповідачем до матеріалів справи доданий скрін -з телефону на підтвердження оплати за житлово-комунальні послуги. З матеріалів справи та пояснень в судовому засіданні учасників справи встановлено, що позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] та їх діти: [PERSON] і [PERSON] зареєстровані та проживають всі разом в одній квартирі за адресою: [ADDRESS] . До того ж з пояснень сторін вбачається, що кожен з батьків намагаються виконувати належно свої обов`язки щодо утримання дітей. Сторони як батьки купують необхідні продукти які можуть вживати діти за власним бажанням. Однак діти сторін надають перевагу, як купленим продуктам, приготовленій їжі так і забезпеченням всім не обхідним саме від своєї матусі (позивачка). Разом з тим, батько (відповідач) дівчат намагається завжди позитивно реагувати на будь-які прохання своїх дітей, щодо забезпечення продуктами, речами, кишеньковими грошима тощо. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, відповідно до статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. До того ж, у відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто як відповідач так і позивач повинні утримувати своїх дітей. Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Таким чином, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі: на одну дитину - однієї чверті; на двох дітей - однієї третини; на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (що також відповідає приписам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України). Частиною 1, 2 ст. 191 визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України" прожитковий мінімум на одну особу, за 2025 рік становить для дітей віком до 6 років - 2563грн; для дітей віком від 6 до 18 років - 3196; для працездатних осіб - 3028грн; для осіб, які втратили працездатність - 2361грн. Суд надає оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У даному контексті суд пов`язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Суд дійшов висновку, що при встановлених у цій справі обставинах, зважаючи на відсутність у відповідача доказів щомісячних витрат на молодшу дитину, аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дівчинкою повноліттяє достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпляються при розгляді цієї справи. Щодо вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчатися, суд зазначає про таке. За змістом статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (стаття 200 СК України). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Під час розгляду справи суд встановив, що старша дочка [PERSON] проживає разом з батьками в одній квартирі. Позивачка [PERSON] не одна несе витрати по утриманню старшої доньки. Відповідач [PERSON] у добровільному порядку виконує свої батьківські обов`язки, сплачує більшу половину за навчання, надає кишенькові кошти, за зверненням дочки до нього намагається виконати її прохання. Крім того в судовому засідання [PERSON] зазначила, що не була ініціатором подання позову до суду про стягнення з батька на її користь аліментів, про цій позов дізналась по факту виклику її в суд. Потребу в додатковому забезпеченні або примусовому стягненні з батька на її користь аліментів не підтвердила суду. Отже, аналізуючи викладене вище і те, що позивачкою не було надано суду доказів підтвердження потреби в матеріальній допомозі на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, доказів про можливість відповідача надавати таку допомогу, оскільки суд встановив, що дохід позивачки значно перевищує дохід відповідача. Також в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження не можливості старшою дочкою працювати задля отримання самостійного доходу або перешкоди до здійснювання самостійного забезпечення, тому суд дійшов до висновку про відмову в цій частині позовних вимогах. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову. Також, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20грн. Згідно із ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial