Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

В травні 2025 року позивач звернувся із вказаним позовом в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 10008,30 грн заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2021 роки (включно). В обґрунтування позову позивач зазначив, що він перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та працює машиністом тепловоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця». Протягом 2017-2021 років позивачу надавалися щорічні графікові тарифні відпустки. У зв`язку з цим він кожного разу звертався до керівництва з письмовими заявами про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який відповідно до статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» пролонгований та є чинним на даний час. Зазначеним пунктом колективного договору передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівникові за письмовою заявою у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за відповідною професією, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні, встановленої на момент виплати. Таким чином, нижньою межею для визначення суми матеріальної допомоги є розмір мінімальної заробітної плати, встановлений державою у відповідному році. Попри це, відповідач, здійснюючи виплати позивачу, порушив умови колективного договору, оскільки нараховував матеріальну допомогу на оздоровлення у меншому розмірі, ніж це передбачено. При цьому жодного попередження працівника про погіршення умов оплати праці відповідач не надавав, а внесення змін до колективного договору, які б дозволяли зменшити передбачений розмір допомоги, не здійснювалося у встановленому законом порядку. Позивач навів детальний розрахунок недоплаченої частки матеріальної допомоги: у 2017 році мінімальна заробітна плата становила 3200 грн. Виплачено 2343 грн. Недоплачена частка склала 857 грн; у 2018 році мінімальна заробітна плата становила 3723 грн. Виплачено 2709,58 грн. Недоплачена частка склала 1013,42 грн; у 2019 році мінімальна заробітна плата становила 4173 грн. Матеріальна допомога взагалі не виплачувалася. Недоплачена частка склала 4173 грн; у 2020 році мінімальна заробітна плата становила 5000 грн. Виплачено 2995,12 грн. Недоплачена частка склала 2004,88 грн; у 2021 році мінімальна заробітна плата становила 6500 грн. Виплачено 4540 грн. Недоплачена частка склала 1960 грн. Загальний розмір недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 10008,30 грн, що підтверджується розрахунковими листами та іншими письмовими доказами, наданими позивачем. Позивач підкреслює, що правове регулювання матеріальної допомоги на оздоровлення належить до сфери дії колективного договору, який укладається між роботодавцем та трудовим колективом і є обов`язковим для виконання обома сторонами. Відповідно до норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни та доповнення до колективного договору можуть вноситися виключно за взаємною згодою сторін. Умови, які погіршують становище працівників порівняно із чинним законодавством чи колективним договором, є недійсними та не можуть застосовуватися. Таким чином, застосування відповідачем розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб» замість мінімальної заробітної плати суперечить умовам колективного договору та призвело до незаконного зменшення розміру виплат позивачу. За таких обставин відповідач безпідставно недоплачував належні суми матеріальної допомоги, що і стало підставою для звернення позивача до суду. 16 червня 2025 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У відзиві наголошено, що положення колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки поширюються на всіх працівників підприємства та є обов`язковими для виконання. Водночас у березні 2017 року сторони колективного договору - адміністрація структурного підрозділу та профспілковий комітет - погодилися застосовувати замість мінімальної заробітної плати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», що було передбачено спільною постановою від 31 березня 2017 року. Ці зміни здійснено на виконання Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, яким заборонено використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у колективних договорах. Зазначені зміни позивачем не оскаржувалися та залишаються чинними. Представник відповідача також вказав, що позивач пропустив строк звернення до суду. На думку відповідача, позивач був належним чином обізнаний про суми нарахованої йому матеріальної допомоги у кожному з відповідних років, оскільки отримував розрахункові листи. Тому момент, коли він дізнався про недоотримання допомоги, настав одночасно з її виплатою, а не у 2025 році, як стверджує позивач. З огляду на це, відповідач просить застосувати строки позовної давності, передбачені статтею 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX від 1 липня 2022 року. Крім того, у відзиві зазначено, що у 2019 році матеріальна допомога позивачу не виплачувалася у зв`язку з тим, що він не подавав письмової заяви, що є обов`язковою умовою для її надання відповідно до пункту 3.1.5 колективного договору. В матеріалах справи немає доказів подання такої заяви. Щодо 2020 року відповідач звернув увагу, що позивач некоректно визначив розмір мінімальної заробітної плати на рівні 5000 грн, тоді як у серпні 2020 року, коли він перебував у відпустці, діяла норма 4723 грн, а підвищення до 5000 грн відбулося лише з вересня. Аналогічно у 2021 році позивач визначив розмір мінімальної заробітної плати як 6500 грн, тоді як під час його відпустки у жовтні 2021 року законодавчо діяв розмір 6000 грн. Тому наведені ним розрахунки є помилковими. У підтвердження своєї позиції відповідач послався на висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у низці рішень 2020-2024 років, у яких наголошено на обов`язковості застосування прожиткового мінімуму замість мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. Таким чином, розрахунки позивача, засновані на мінімальній заробітній платі, суперечать імперативним вимогам Закону №1774-VIII та усталеній судовій практиці. Відповідно до додаткових пояснень, поданих 26 серпня 2025 року представником відповідача [PERSON] , акцентовано увагу на тому, що з 01 січня 2017 року, після набрання чинності Законом України №1774-VIII від 6 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата не могла застосовуватися як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат. З цієї дати сторони колективного договору були зобов`язані привести його положення у відповідність із вказаним законом, замінивши мінімальну заробітну плату на прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня відповідного року. У зв`язку з цим відповідач послався на спільні постанови керівництва АТ «Укрзалізниця» та профспілкових органів від 31 березня 2017 року, якими було погоджено застосування розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги про стягнення недоплаченої частки матеріальної допомоги, розраховані виходячи з мінімальної заробітної плати, суперечать імперативним вимогам закону. Крім того, у поясненнях наведено правові позиції апеляційних та касаційних судів. Зокрема, Кропивницький апеляційний суд у постанові від 10 липня 2025 року у справі №941/1324/24 прямо зазначив, що застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини після набрання чинності Законом №1774-VIII є недопустимим. Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі №195/1127/22 також підкреслив, що саме працівник повинен довести належними і допустимими доказами факт порушення його трудових прав. Відповідач звернув увагу суду, що матеріали справи не містять об`єктивних доказів, які б підтверджували факт порушення права позивача на отримання матеріальної допомоги у розмірі, який він вказує. Суд, відповідно до статей 76-80, 89 ЦПК України, має оцінювати належність, допустимість і достовірність доказів у їх сукупності, однак позивач не довів належним чином своїх вимог. 04 вересня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, в яких він обґрунтував позицію про законність та обґрунтованість заявлених вимог. У поясненнях наголошено, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, за винятком випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Виходячи з цього, представник позивача зазначив, що Закон України №1774-VIII від 06 грудня 2016 року, який встановив застосування прожиткового мінімуму як розрахункової величини замість мінімальної заробітної плати, фактично погіршив становище працівників, оскільки призвів до зменшення реального розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої колективним договором. Тому цей закон не може мати зворотної дії у часі і не повинен застосовуватися для визначення розміру таких виплат. Позивач вказав, що на момент прийняття спільної постанови від 31 березня 2017 року мінімальна заробітна плата в Україні складала 3200 грн, що значно перевищувало величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, заміна розрахункової величини на менш вигідну суперечила пункту 3.1.5 колективного договору Криворізького локомотивного депо, який передбачає виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати. У поясненнях також наведено аргументи щодо строків звернення до суду. Представник позивача послався на частину другу статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, яка дозволяла звертатися до суду з позовами про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Лише після внесення змін Законом №2352-ІХ від 01 липня 2022 року було встановлено тримісячний строк для звернення у трудових спорах, але це положення не має зворотної сили. Таким чином, щодо вимог позивача за період 2017 - січень 2021 року строки звернення до суду не були обмежені, отже позов поданий своєчасно. Крім того, позивач заперечив проти посилань відповідача на практику Верховного Суду у справах, де предметом були інші правовідносини - обчислення місячних тарифних ставок. Представник позивача наголосив, що у даній справі предметом спору є саме стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, що визначена умовами колективного договору, тому наведені відповідачем висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню. Натомість позивач послався на правову позицію Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23, в якій суд прямо зазначив, що внесення змін або призупинення виплат, передбачених колективними договорами, може здійснюватися лише за взаємною згодою сторін, але не в односторонньому порядку роботодавцем. З огляду на це, позивач вважає, що відповідач незаконно змінив порядок обчислення матеріальної допомоги на оздоровлення, не дотримавшись вимог закону. Також на підтвердження своєї позиції позивач навів судову практику Дніпровського та Кропивницького апеляційних судів у подібних справах, де були задоволені позовні вимоги працівників-залізничників про стягнення належної матеріальної допомоги на оздоровлення. На судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що позивач протягом тривалого часу отримував матеріальну допомогу на оздоровлення у заниженому розмірі. За його словами, при нарахуванні цих виплат роботодавець застосовував іншу розрахункову величину, ніж та, що була передбачена колективним договором, у результаті чого працівники фактично недоотримували належні їм суми. Це, на думку представника, негативно відобразилося на соціальних гарантіях та становищі позивача, оскільки допомога мала компенсувати витрати під час щорічних відпусток. Він також зазначив, що позивач звернувся до суду своєчасно, оскільки фактично дізнався про недоплату лише після аналізу нарахувань та розрахункових документів. На переконання представника, строки звернення до суду не пропущені, адже мова йде про заробітну плату та пов`язані з нею виплати, які можуть бути стягнуті незалежно від часу їх нарахування. У зв`язку з цим представник позивача просив суд врахувати наведені доводи та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог та пояснив, що нарахування і виплата матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювалися відповідно до зміненого порядку, який був погоджений з профспілковими органами і застосовувався на всій залізниці. Він наголосив, що зміни у визначенні розрахункової величини не зменшили прав працівників, а лише врегулювали порядок обчислення допомоги згідно з вимогами законодавства. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач отримував усі належні йому виплати у встановлені строки та був обізнаний з їхнім розміром, оскільки розрахункові листки надавалися регулярно. На його думку, звернення до суду з такими вимогами відбулося з пропуском установленого строку, а тому підстав для задоволення позову немає. У зв`язку з цим представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд установив, що позивач працює машиністом тепловоза у СП «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Цей факт підтверджується копією службового посвідчення. У 2017, 2018, 2020 та 2021 роках позивачу надавались щорічні графікові тарифні відпустки, що підтверджується довідкою відповідача про дати перебування у відпустках. Кожного разу позивач звертався до керівництва із письмовою заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до пункту 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 20112012 роки, який є чинним дотепер (пролонгований відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Факт подання таких заяв підтверджується як самим позивачем та відповідачем, так і розрахунковими листками, наданими відповідачем, де відображені виплати матеріальної допомоги (код 392). Водночас у 2019 році письмова заява про виплату матеріальної допомоги позивачем не подавалася, що не заперечується сторонами, а отже право на її отримання за цей рік не виникло. Відповідно до пункту 3.1.5 зазначеного колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку він обіймає, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Проте відповідачем матеріальна допомога у 2017, 2018, 2020 та 2021 роках виплачувалась у заниженому розмірі. Суд, перевіривши розрахунки позивача, встановив наступне: за 2017 рік виплачено 2343 грн замість 3200 грн, недоплата становить 857 грн; за 2018 рік виплачено 2709 грн 58 коп. замість 3723 грн, недоплата становить 1013 грн 42 коп.; за 2020 рік виплачено 2995 грн 12 коп. замість 5000 грн, недоплата становить 2004 грн 88 коп.; за 2021 рік виплачено 4540 грн замість 6500 грн, недоплата становить 1960 грн. Загальна сума недоплаченої матеріальної допомоги за вказані роки складає 5835 грн 30 коп. Суд вважає, що застосування відповідачем при розрахунку матеріальної допомоги величини «125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб» замість мінімальної заробітної плати є незаконним. 31 березня 2017 року керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» та головою Дорожньої профспілкової організації була прийнята спільна постанова № Н32/20, П-4-5г, якою визначалось застосування з 01 квітня 2017 року «125% прожиткового мінімуму» як розрахункової величини. Проте така постанова суперечила пункту 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 20112012 роки, який передбачав виплату допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати. Відповідно до статті 9\~КЗпП України умови договорів про працю, що погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними і не потребують окремого визнання. Стаття 10\~КЗпП України закріплює обов`язковість колективного договору для сторін. Стаття 18\~КЗпП України прямо встановлює, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства. Конституція України у статті 22 забороняє звуження змісту та обсягу існуючих прав при прийнятті нових законів чи змін до чинних. Стаття 58\~Конституції України встановлює, що закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. Таким чином, положення Закону України №1774-VIII від 6 грудня 2016 року, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, не можуть бути застосовані до умов колективного договору, укладеного раніше, оскільки це б звужувало права працівників, гарантовані договором і трудовим законодавством. Європейський суд з прав людини у справах «Суханов та Ільченко проти України» та «Принц Ліхтенштейну проти Німеччини» наголошував, що «правомірне очікування» працівника на отримання належних виплат підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а отже втручання держави чи роботодавця у це право має бути законним, пропорційним і не призводити до необґрунтованого звуження. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем було безпідставно занижено розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017, 2018, 2020 та 2021 роках, що підтверджується наданими доказами. Загальна сума недоплати становить 5835,30 грн. У задоволенні позовних вимог за 2019 рік слід відмовити, оскільки відсутня подана позивачем заява про виплату допомоги, а отже право на таку допомогу у нього не виникло. Стосовно дотримання позивачем строку позовної давності суд дійшов висновків, що вимоги у даній справі стосуються періоду з 2017 року по 2021 рік, тобто часу, коли діяла редакція ч.2 ст. 233 КЗпП України, яка передбачала право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зміни, внесені Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, якими встановлено тримісячний строк звернення до суду, набрали чинності 19 липня 2022 року та відповідно до ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії у часі. Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21) підтвердив, що до вимог про стягнення заробітної плати, яка нарахована за періоди до 19 липня 2022 року, застосовується редакція ст. 233 КЗпП України, чинна на той час, тобто без обмеження строком. Таким чином, доводи відповідача про пропуск строку звернення є безпідставними, а позовні вимоги за спірний період підлягають розгляду по суті. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial