Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Представник позивача АТ «ОТП Банк» Павленко С.В.\~ засобами поштового зв`язку звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] \~ про стягнення кредитної заборгованості, у якому просить\~ суд стягнути із [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість\~ за кредитним договором № 3000021790 від 04.04.2024 в розмірі\~ 36865,63 грн. В обґрунтування позову вказували, що 04.04.2024 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено\~ в електронній формі кредитний договір № 3000021790, на підставі якого Банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на умовах передбачених кредитним договором. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору кредит видається в розмірі 36050,00 грн на цільове використання кредиту: рефінансування (погашення заборгованості позичальника першої черги (кредитним договором № 2020799024_СARD від 04.10.2018. Банк свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав повністю, кошти надав. Протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставки в розмірі 20% річних. Дата остаточного повернення кредиту 04.02.2026. Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником Ануїтетних платежів. Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору № 3000021790 від 04.04.2024 графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту\~ строк кредиту 22 місяці, загальна вартість кредиту -43359,46 грн, щомісячний платіж позичальника 1972,00 грн, крім останнього 1947,46 грн. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку заборгованості, у зв`язку з порушенням умов кредитного договору № 3000021790 від 04.04.2024 станом на 20.01.2025\~ заборгованість [PERSON] перед АТ «ОТП Банк» становить суму в розмірі 36865,63 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 32842,84 грн, заборгованості за відсотками 4022,79 грн.\~\~ Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 червня 2025 року справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 20 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 22 липня 2025 року. 17 липня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника АТ «ОТП Банк». Проти винесення заочного рішення не заперечили.\~ Судовий розгляд у справі, призначений на 22 липня 2025 року відкладено на 12 вересня 2025 року через неявку відповідача в судове засідання. В судове засідання 12 вересня 2025 року відповідач повторно не з`явився, про час\~ та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України - у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з вимогами ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 04 квітня 2024 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено в електронній формі кредитний договір № 3000021790 (а.с 11-14), відповідно до п. 1.1 якого Банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: 36050,00 грн на рефінансування (погашення заборгованості позичальника першої черги (кредитним договором № 2020799024_СARD від 04.10.2018). Дата остаточного повернення кредиту 04 лютого 2026 року. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 0% від суми кредиту. Протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 20% річних. Кредитний договорі підписано удосконаленим електронним підписом Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору № 3000021790 від 04.04.2024 Графіку платежів та Розрахунку загальної вартості кредитну зазначено загальну вартість кредиту 43359,46 грн, яка складається з суми кредиту за договором 36050,00 грн та суми процентів 7309,46 грн (а.с. 15-16). Позичальник [PERSON] свої зобов`язання за договором порушив, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно розрахунку становить 36865,63 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 32842,84 грн та заборгованості за відсотками 4022,79 грн (а.с. 10). При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач з умовами договору була ознайомлений, підписав кредитний договір отримав кредит для рефінансування заборгованості,\~ однак умови договору порушив, що підтверджується випискою по рахунку відповідача, а також розрахунком заборгованості, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що згідно ст.611 ЦК України підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення коштів, оскільки відповідачем були порушені умови зобов`язання, обумовлені договором. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку. Відповідач відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 3028,00 грн.

Outcome: approved