Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою до Чернівецької міської ради, третя особа: [PERSON] про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Посилався на те, що [PERSON] є донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.01.1953 року. Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина щодо належного їм майна, про що заведені спадкові справи до майна померлих №32/2024 та №25/2022. Позивач є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини за кожним із них та не заявляла про відмову від спадщини. Інших спадкоємців майна померлих немає. До складу спадкового майна входить: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта будинковолодіння складається з: житлового будинку літ.А, загальною площею 57,90 кв.м., в тому числі житловою площею 30 кв.м.; літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, вбиральні літ.Г, огорож №1-4, криниці №5, що споруджені в 1967-1978 роках. Вказане будинковолодіння було збудоване її батьками за життя та узаконене на підставі нотаріально засвідченого договору від 15.12.1958 року, акту приймання індивідуального домоволодіння від 22.01.1979 року та рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів Чернівецької міської ради №371/18 від 17.08.1979 року. Однак, реєстрації будинковолодіння в органах БТІ з невідомих причин проведена не була. У подальшому, подружжя [PERSON] відкрито та безперервно володіло будинковолодінням по день своєї смерті. Проте, постановами нотаріуса від 15.07.2022 року та від 17.10.2024 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок на ім`я спадкодавця та відповідно відсутньої державної реєстрації на спадковий об`єкт нерухомого майна. Окрім того, позивач посилалася на те, що нею було виявлено розбіжності у написанні власного імені спадкодавця в свідоцтві про смерть та в правовстановлюючому документі забудовника, а також розбіжності в написанні прізвища та власного імені особи спадкоємця в свідоцтві про народження з написанням прізвища та власного імені в паспорті. Так, правовстановлюючі документи: договір від 15.12.1958 року та акт приймання індивідуального домоволодіння від 22.01.1979 року спадкодавця [PERSON] містять запис власного імені забудовника як « [PERSON] », що не співпадає з власним ім`ям спадкодавця « [PERSON] », яке зазначено в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] . Запис власного імені забудовника у вказаних документах є помилковим та підтверджується тим, що у численних документах його ім`я значиться як « [PERSON] ». Окрім того, написання прізвища, по-батькові та дати народження спадкодавця у документах є однаковим. З огляду на зазначене, вважає, що правовстановлюючі документи: договір від 15.12.1958 року та акт приймання індивідуального домоволодіння від 22.01.1979 року належить спадкодавцю [PERSON] . Також, позивач вказувала на те, що нею було виявлено розбіжності у написанні її прізвища та прізвища та імені батька у її свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 25.02.1954 року. Зокрема, свідоцтво містить запис прізвища та власного імені дитини « [PERSON] » та « [PERSON] ». У графі батько міститься запис « [PERSON] », що не співпадає з власним іменем позивача за паспортом - « [PERSON] » та іменем особи спадкодавця « [PERSON] », що зазначене в свідоцтві про смерть. Вважає, що записи імен у документах є помилковими, а батьком позивача є одна і та ж особа « [PERSON] », [INFO] . Встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі та факту родинних відносин між особами входить до компетенції суду та є необхідним для підтвердження обставин щодо виникнення права власності на спадковий будинок. Просила встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , правовстановлюючих документів: договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, що укладений 15.12.1958 року та акту приймання індивідуального домоволодіння від 22.01.1979 року, що затверджений рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 20.02.1979 року №120/4. Встановити факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) є дочкою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Крім того, просила визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на спадкове майно, що належало її батьку [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: будинок садибного типу, що розташований по [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ.А, загальною площею 57,90 кв.м., в тому числі житлова площа 30,00 кв.м., літньої кухні літ.Б, сараю літ.В, вбиральні літ.Г, огорож №1-4, криниці №5. Ухвалою суду від 24.06.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача відзиву на позов подано не було. 16.07.2025 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Предстаник позивача\~ у судове засідання\~ не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи\~у його відсутності та відсутності позивача, позов підтримав. Представник відповідача Чернівецької міської ради Осовська М.М. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи\~у її відсутності. Вирішення спору віднесла на розсуд суду та просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.3\~ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно положень ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] народился [INFO] (а.с.37). У паспорті громадянина України прізвище, ім`я та по батькові позивача вказано як [PERSON] . У свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданого 25.02.1954 року, прізвище, ім`я, по батькові позивача зазначено як « [PERSON] », актовий запис №4 (а.с.11). ЇЇ батьками згідно свідоцтва є: батько - [PERSON] , мати [PERSON] . Із дослідженого судом повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №4 від 25.02.1954 року, встановлено, що батьком новонародженої дитини: [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , 1931 року народження (а.с.28). 26.05.1973 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу зазначено як « [PERSON] ». Зазначена обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №000266632 від 18.03.2009 року (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер у віці 74 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.09.2005 року. Таким чином, із дослідженого документу вбачається, що спадкодавець [PERSON] народився 1931 року (а.с.8). \~ \~ \~ \~Згідно абз. 2 п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічно згідно п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. \~\~\~\~\~\~ Суд\~не може\~відмовити в\~розгляді заяви\~про встановлення\~факту родинних\~відносин з\~мотивів,\~що заявник\~може вирішити\~це питання\~шляхом встановлення\~неправильності запису в актах громадянського стану. У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним. У судовому засіданні доведено, що встановлення факту родинних відносин має для [PERSON] юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення та реалізація майнових прав останньої на спадкування, так як у неї виникне можливість підтвердження свого походження, а отже і родинних відносин. Однак заявник для реалізації свого права на спадкування не може підтвердити факт родинних відносин зі спадкодавцем, оскільки у її свідоцтві про народження та у свідоцтві про смерть батька наявні розбіжності у написанні його прізвища « [PERSON] » та імені «Авриліян Ауреліян». Проте, такі розбіжності викликані помилковим викладенням уповноваженими працівниками у правовстановлюючих особу документах різних варіантів написання імені спадкодавця та допущенням орфографічної помилки під час написання його прізвища. Враховуючи викладене,\~суд доходить\~до висновку,\~що наданими\~позивачем письмовими\~доказами підтверджується\~факт родинних\~відносин між\~нею та\~померлим [PERSON] ,\~а саме\~те,\~що вона\~була його\~рідною донькою. Окрім того, [PERSON] просила встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , правовстановлюючих документів: договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, що укладений 15.12.1958 року та акту приймання індивідуального домоволодіння від 22.01.1979 року, що затверджений рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 20.02.1979 року №120/4. Як видно із дослідженого у судовому засіданні нотаріально засвідченого договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від одніє до п`яти від 15.12.1958 року, договір було укладено між відділом комунального господарства Чернівецької міської ради депутатів трудящихся та забудовником [PERSON] (а.с.13-14). На підставі договору забудовнику відведено земельну ділянку на праві безстрокового користування по 1-му провул.Ходорівському м.Чернівці, площею 600 кв.м. для будівництва одноповерхового двохкімнатного будинку, житловою площею 30,5 кв.м., сараю, вбиральні та огорожі. 22.01.1979 року Міська приймальна комісія у присутності забудовника [PERSON] прийняла індивідуальне домоволодіння по [ADDRESS] до здачі, про що складено відповідний акт (а.с.16). У вказаних документах прізвище спадкодавця було зазначено як « [PERSON] », а його ім`я - як « [PERSON] ». У подальшому, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №120/4 від 20.02.1979 року було вирішено затвердити акт приймання новозбудованих житлових будинків та видати свідоцтво на право особистої власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] (а.с.15). У зазначеному документі ім`я спадкодавця було зазначено - як « [PERSON] ». При цьому, як вказано судом вище, у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 19.09.2005 року прізвище, ім`я та по-батькові спадкодавця викладено як « [PERSON] ». Відповідно до роз`яснення, викладеного у п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відтак, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, зважаючи на розбіжності в написанні прізвища та імені спадкодавця у правовстановлюючих документах із написанням його прізвища та імені у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , судом встановлено, що в даному випадку мова йде про одну і ту саму особу - « [PERSON] », а тому заявлена вимога про встановлення факту належності правовстановлюючих документів померлому підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом суд виходить із наступного: Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Позивач [PERSON] , [INFO] є донькою померлого. Із дослідженої судом спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] №32/2024 вбачається, що єдиним спадкоємцем майна померлого за законом, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, є позивач. За життя спадкодавця [PERSON] , між ним та відділом комунального господарства Чернівецької міської ради депутатів трудящихся 15.12.1958 року було укладено нотаріально засвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти від 15.12.1958 року (а.с.13-14). На підставі договору забудовнику відведено земельну ділянку на праві безстрокового користування по 1-му провул.Ходорівському м.Чернівці, площею 600 кв.м. для будівництва одноповерхового двохкімнатного будинку, житловою площею 30,5 кв.м., сараю, вбиральні та огорожі. 22.01.1979 року Міська приймальна комісія у присутності забудовника [PERSON] прийняла індивідуальне домоволодіння по [ADDRESS] до здачі, про що складено відповідний акт (а.с.16). Із акту видно, що комісією прийнято до здачі одноповерховий двохкімнатний будинок, житловою площею 30,00 кв.м., загальною площею 56,60 кв.м. із надвірними спорудами: сарай літ «В», вбиральня, огорожа. У подальшому, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №120/4 від 20.02.1979 року було вирішено затвердити акт приймання новозбудованих житлових будинків та видати свідоцтво на право особистої власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] (а.с.15). Окрім того, рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів Чернівецької області №371/18 від 17.08.1979 року було вирішено просити міськвиконком як вийняток прийняти будинки в експлуатацію, в тому числі: [PERSON] по [ADDRESS] у зв`язку з самовільною побудовою літньої кухні літ. «Б», яка складається з двох кімнат, кухні і коридора (а.с.17). Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , його виготовлено на імя [PERSON] . Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою наявний житловий будинок літ.«А», загальною площею 57,90 кв.м., літня кухня літ.Б, площею 21,90 кв.м.; з надвірними будівлями: сарай «В», вбиральня літ. «Г», огорожа «1-4», криниця (а.с.22-24). Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Довганюк А.К. від 14.11.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , у зв`язку з ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відомостей щодо отримання свідоцтва про право власності спірне будинковолодіння спадкодавцем за життя суду надано не було. На час придбання у власність спадкодавцем спірного будинку діяли норми Цивільного кодексу УРСР, відповідно до яких повинен встановлюватися правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до положень ст.100 та 101\~ЦК УРСР, в редакції, яка діяла на час придбання вищезазначеного будинку, в особистій власності громадян міг бути, зокрема, жилий будинок. В особистій власності громадянина міг бути один жилий будинок (або частина його). При цьому, глава 10\~цього Кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Крім того, статтею 128\~ЦК УРСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до Інструкції 1966 року реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих (п.4.). Для вирішення\~питання \~про \~можливість \~оформлення \~права власності\~виконком \~місцевої \~Ради \~депутатів \~трудящих \~доручає бюро\~технічної інвентаризації: \~а)\~оглянути будинок\~(домоволодіння); б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з`ясувати, хто являється його власником (п.12). Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок\~про те,\~чи належить\~будівля заявнику,\~і подає\~його \~виконкому \~місцевої \~Ради депутатів\~трудящих,\~ який\~виносить відповідне\~рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (п.13). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення (додаток N 3 та 3-а). У разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це (п.18). Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1.(п.7). У додатку 1 визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, зокрема: нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином,\~судом встановлено,\~що спадкодавець\~у визначеному\~на той\~час законодавством\~порядку набув\~право власності\~на будинковолодіння: одноповерховий двохкімнатний будинок, житловою площею 30,00 кв.м., загальною площею 56,60 кв.м. із надвірними спорудами: сарай літ «В», вбиральня, огорожа, що розташоване по [ADDRESS] . В силу положень\~статті 1216 ЦК України\~спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга\~статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій\~статті 1223 ЦК України\~визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою\~статті 1258 ЦК України\~встановлено, що спадкоємціза законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу правона спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною третьою\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього\~Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду: від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. У пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень\~статей 1296-1299 ЦК України\~питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. За змістом пункту 4.9 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті\~1270, статтею\~1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.14, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців необхідно витребувати документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до\~статті 49 Закону України «Про нотаріат»\~на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до змісту статей\~11,\~15 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Відповідно до частини 5\~статті 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 3\~статті 1296 ЦК України\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року в справі № 523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18) зроблено висновок, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Як було встановлено судом, [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Проте, постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Довганюк А.К. від 14.11.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] . після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відсутність у [PERSON] свідоцтва про право власності на вказане майно,\~не позбавляє його спадкоємців права на спадщину. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка подала заяву про прийняття спадщини. Внаслідок відсутності правовстановлюючого документу про право власності на спадкове майно, вона не має можливості реалізувати своє право на спадщину, а тому позовні вимоги в частині визнання права власності на одноповерховий двохкімнатний будинок, житловою площею 30,00 кв.м., загальною площею 56,60 кв.м. із надвірними спорудами: сарай літ «В», вбиральня, огорож 1-4, криниці, що розташоване по [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про визнання права власності на літню кухню літ.Б. суд зазначає наступне: Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~положень ст.331\~ЦК України\~право власності\~на новостворене\~нерухоме майно\~(житлові\~будинки,\~будівлі,\~споруди тощо)\~виникає з\~моменту завершення\~будівництва (створення\~майна). Якщо\~договором або\~законом передбачено\~прийняття нерухомого\~майна до\~експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо\~право власності\~на нерухоме\~майно відповідно\~до закону\~підлягає державній\~реєстрації,\~право власності\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як було встановлено судом, спадкодавець [PERSON] за життя збудував літню кухню літ.Б, проте доказів здачі ним зазначеної будівлі в експлуатацію та набуття права власності на неї суду надано не було. Суд звертає увагу на те, що у разі, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця\~переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на нерухоме майно. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частини перша статті 1299 ЦК України). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від\~14 листопада 2019 року у справі № 477/2394/14-ц та від 30 серпня 2022 року у справі № 739/160/20. Якщо спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, проте розпочав процедуру розгляду питання про здачу приміщення в експлуатацію (а.с.17), до спадкоємців переходить право отримати акт здачі будинку в експлуатацію. Проте, суд враховує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження тієї обставини, що літня кухня літ.Б , яка складалася з двох кімнат, кухні та коридору, відповідає вимогам державних будівельних норм та придатна до експлуатації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] в цій частині відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial