Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] , в особі представника Конюшка Д.Б., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.09.2023 за адресою [ADDRESS] , під час загальних зборів учасників Громадської організації садівничого масиву «Глеваха-1», а саме під час оголошення про відсутність кворуму, учасникам організації був наданий час на вільні виступи. Під час одного з таких виступів член цієї організації [PERSON] неодноразового допустила у грубій образливій формі публічні твердження щодо [PERSON] у його присутності. В саме, відповідач поширювала привселюдно інформацію про те, що для позивача спеціально була створена посада «Директор по комунікаціях» в ГО СМ «Глеваха-1». Зазначала, що позивач є причетним до безпідставного збагачення за рахунок членських внесків учасникам ГО СМ «Глеваха-1» як працівник правління, в понад те, вказувала як на доконаний факт, що станом на дату її висловлювання щодо позивача відкрито 2 кримінальні справи за фактом розкрадання (розтрати) ним грошових коштів у розмірі 400000,00 грн. Позивач зазначає, що вказані твердження не відповідають дійсності, а неправомірними діями відповідача було принижено честь, гідність і ділова репутація позивача, так як окрім того, що він працює в ГО СМ «Глеваха-1», він також вже істотний час бере участь у житті громади селища Глеваха, а наразі він є діючим депутатом Глевахівської селищної ради. Враховуючи викладене, позивач просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь та ділову репутацію [PERSON] інформацію, розповсюджені [PERSON] , а саме: [PERSON] є причетним до безпідставного збагачення за рахунок членських внесків учасників ГО СМ «Глеваха-12» як працівник правління, що [PERSON] вчиняв злочини і щодо нього відкрито 2 кримінальні справи за фактом розкрадання (розтрати) ним грошових коштів у розмірі 400000,00 грн і , що спеціально для [PERSON] була створена посада «Директор по комунікаціям» в ГО СМ «Глеваха-1»; зобов`язати [PERSON] не пізніше 5 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати неправдиві відомості, поширені нею щодо [PERSON] у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом повідомлення про ухвалене у «Глеваха-1» в соціальній мережі «Facebook», та не видаляти це повідомлення протягом наступних після його опублікування 365 днів; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн, судовий збір у розмірі 3757,60 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. У червні 2025 відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. У червні 2025 позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому за сіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Зазначили, що в матеріалах справи є відео, що підтверджує їх позицію. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши позивача та його представника, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 35 Конституції визначає, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 16.09.2023 за адресою: [ADDRESS] , під час загальних зборів учасників Громадської організації садівничого масиву «ГЛЕВАХА-1», а саме під час оголошення про відсутність кворуму, учасникам організації був наданий час на вільні виступи. Позивач зазначив, що відповідач [PERSON] під час одного із таких виступів неодноразово допустила у грубій образливій формі публічні твердження щодо [PERSON] , а саме: привселюдно поширювала інформацію про те, що саме для нього була спеціально створена посада «Директора по комунікаціях»; нібито він є причетним до безпідставного збагачення за рахунок членських ГО СМ «ГЛЕВАХА-1» як працівника правління; вказувала, як на доконаний факт, що станом на дату її висловлювання щодо позивача відкрито дві кримінальні справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Протоколу Загальних зборів від 03.08.2019 п. 7 Затвердження штатного розпису ГО СМ «ГЛЕВАХА-1»: «Вирішили: Уповноважити Правління ГО СМ «ГЛЕВАХА-1» вирішити питання штатного розпису». Штатний розпис, який вводився в дію 02.01.2020 відповідно до рішення Правління ГО СМ «ГЛЕВАХА-1» Протокол 13 від 20.12.2019 не містить в переліку посад таку посаду як Директор з комунікацій. При цьому, затверджена посада «Обліковець з реєстрації бух. даних [PERSON] ». Інформація з Протоколу 1 від 01.02.2020 засідання Правління ГО СМ «ГЛЕВАХА-1» не містить в складі присутніх Директора з комунікацій [PERSON] , а в Протоколі 2 від 07.03.2020 в складі присутніх він присутній як штатна одиниця. На цих засіданнях обговорень, пропозицій та голосування стосовно посади «Директор з комунікацій» не відбувалося. З відповіді т.в.о. голови правління Яценко В.А. від 14.11.2023 вих. № 45 на запит представника [PERSON] вбачається, що з [PERSON] був укладений трудовий договір 06.02.2020. У вказаній відповіді не зазначено номер наказу, на підставі яких рішень Загальних зборів або рішень членів Правління був виданий наказ та укладено трудовий договір з позивачем. При цьому, в матеріалах справи відсутня копія зазначеного наказу. Крім того, т.в.о. [PERSON] , яка не є членом громадської організації, у відповіді адвокату Конюшко Д.Б. зазначає, що посада «Директор з комунікацій» або жодна з інших посад не створювалась спеціально для громадянина [PERSON] », вона висловлює свою особисту думку, як найманий працівник. На момент укладення трудового договору з позивачем 06.02.2020, [PERSON] фізично виконувала інші обов`язки на посаді Обліковець від 20.12.2019, а трудові функції на посаді т.в.о. Голови правління почала виконувати на підставі наказу № 7-п від 24.03.2023. Відповідь Голови правління [PERSON] на колективні запити від 04.11.2020 вих. № 80 містить довідку з бухгалтерії від 03.11.2020 про виплату заробітної плати працівникам з податками за період з 01.01.-31.10.2020 1559025,024 грн (за рік 1950000 грн) і кошторис витрат на 2020 - 545000 грн. Відповідач зауважує, що на підставі вказаних вище документів, члени ГО СМ «ГЛЕВАХА-1» прийшли до висновку, що посада «Директор з комунікацій» штучно створена Головою правління Яримбаш А.В. Вважає, що її вислів з цього приводу є колективним оціночним судженням. Суд зауважує, що позивачем на підтвердження викладених доводів в позовній заяві, що члени громадської організації з неповагою ставляться до назви, посади та функцій, які виконує цей директор, - не надано як належний і допустимий доказ - посадову інструкцію директора з комунікацій ГО СМ «ГЛЕВАХА-1». Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Стаття 55 Конституції України визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно положень ст.5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом ч.1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Щодо вимог позивача про визнання недостовірною інформації, яка була підставою для внесення в ЄРДР щодо кримінальних проваджень, суд зазначає наступне. У фейсбуці міститься активний допис діючого депутата Глевахівської селищної ради [PERSON] від 06.11.2023 http://m.facebook.com/story.php?story_fbid=pfbid0zMgSWEmRvqfptgkXnbagHeKewCc444d2aVyXk6gBQw39FusTFvorB7ghLkotB9Wgl&id=100009728221673&sfnsn=mo, в якому зазначено вказана позивачем інформація щодо кримінальних проваджень. На дату пере опублікування посту від 06.11.2023 депутат Глевахівської селищної ради Керженцева Л.Л. повідомляє, що «за третьою заявою до Васильківського відділу поліції вх. № 4/525 від 18.09.2020, коли стали зявлятися підроблені рішення на землю, було відкрито кримінальне провадження від 19.09.2020. Потім провадження двічі закривали, про що нам не було належним чином повідомлено. Зараз воно відкрите». Крім того, відповідач зазначає, що громаді було відомо про отримання [PERSON] з бюджету Глевахівської селищної ради 300000 грн на встановлення та будівництво трансформатору, де він проживає. Відповідно до ст. 227 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) яленів її сім?ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій водна працює. Таким чином, відповідач не є носієм та розпорядником вказаної вище інформації. Суд зауважує, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно постанови Верховного Суду у справі № 910/13556/18 «у зв`язку зі внесенням з 27.03.2014 змін до ЦК України, зокрема до ст. 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено. А тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості». 17.07.2019 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 757/49189/16-ц, в якій вказав, що «у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 змін до Цивільного кодексу України, зокрема статті 277, принцип презумпції добропорядності (частина третя статті 277 ЦК України) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме - недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку». Таким чином, позивач повинен не лише довести факт поширення відповідачем оспорюваної інформації та порушення немайнових прав але і довести, що поширена інформація є недостовірною. В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. В рішенні у справі «Нова газета» та «Бородянський проти Росії» від 28.03.2013 ЄСПЛ підтвердив, що не можна вимагати доведення правдивості оціночних суджень. Предмет судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів не можна перевірити на відповідності їх дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес (рішення у справі «Сюрек проти Туреччини» (№1), заява № 26682/95, п. 61, ECHR 1999-ІV). В справі «Моріс проти Франції» (рішення від 23.04.2025) ЄСПЛ зробив висновок, що коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободи вираження думок має надаватися високий рівень захисту, а органи влади не повинні обмежувати можливість обговорення таких питань. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. 11.02.2019 Верховний Суд у справі № 725/5585/16-ц послався на рішення у справі «Ляшко проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці розбудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування має констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10. 19.06.2019 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 665/263/17, в якій вказано наступне: «Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яких шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування». 23.12.2021 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 398/3086/19, в якій вказано наступне: «Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, та його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом». Згідно постанови Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 591/7099/16-ц «за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно не є предметом судового захисту». Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Стаття 200 ЦК України визначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Аналогічні положення містяться в статті 1 Закону України «Про інформацію». Стаття 5 Закону України «Про інформацію» передбачає, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. В той же час стаття 2 Закону України «Про інформацію» визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: достовірність і повнота інформації. Згідно із положеннями статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Суд зазначає, що із тексту висловлювання відповідача - є оціночним судженням, оскільки в ньому відображена думка, позиція, погляд. Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 753/13197/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації спростування недостовірної інформації, і якій вказав наступне : «З матеріалів справи вбачається, що автор у своїх публікаціях використовував наступні слова «возможно потому», «почему», «куда більше інтересно», «а вы как думаете», «наводять на мысли», а тому колегія суддів Верховного Суду зазначає, що викладені висловлювання у соціальній мережі Facebook та на веб-сайтах мережі Інтернет є за своїм змістом оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо зазначених в них обставин, тому такі судження не є недостовірною інформацією. Особа, яка виловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд дійшов висновку: «… що спірні висловлювання не носять характеру однозначного твердження і зроблені відповідачем у формі міркувань, критики, оцінки дій позивача, що виключає можливість спростування його слів у судовому порядку, тому з урахуванням вжитих мовно-стилістичних засобів є його особистими суб`єктивними судженнями (зокрема, оцінка дій, ставлення, тлумачення)». Щодо інших оспорюваних висловлювань, суд зазначає, що вони є різними суб`єктивними думками, які, до того, вирвані із діалогу. Фактично Позивач просить визнати недобросовісною інформацією оціночні судження, які йому не подобаються. Крім того, згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону «Про пресу», стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від визнання інформації недостовірною, оскільки Позивачем не доведена недостовірність оспорюваної інформації, то відповідно немає підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, про Позивачку написали тисячі дописів та коментарів, тому прийти до висновку, що саме оспорювана інформація вплинула на її психологічний стан неможливо. Так само, Позивачка мала подати позови на усі інші дописи і коментарі щодо неї. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати позивача покладаються на позивача.

Outcome: dismissed