Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом та просить визнати за собою право на завершення приватизації та проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивач є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 10 січня 2007 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори (реєстровий номер 25). Інші спадкоємці, в тому числі, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, відсутні. Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема, на належну спадкодавцю квартиру. У видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену земельну ділянку нотаріусом позивачу було відмовлено в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності померлої на майно. За життя мати позивача розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але завершити її та зареєструвати право власності за собою не встигла. Ухвалою суду від 04.09.2025 відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання на 19.09.2025. За клопотанням позивача витребувано матеріали спадкової справи № 186/2023, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] 18.09.2025 на виконання ухвали суду надійшли матеріали спадкової справи№ 186/2023, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] . В підготовче судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилася, подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Від представника відповідача Переяславської міської ради міського голови Саулка В.В. 15.09.2025 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Переяславської міської ради, не заперечує проти позовних вимог. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За правилами ч.1 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [INFO] [PERSON] є позивач [PERSON] . Інших спадкоємців судом не встановлено. На підтвердження позовних вимог позивач надала до суду свідоцтво про смерть [PERSON] , свідоцтво про одруження [PERSON] та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про розірвання шлюбу, свідоцтво про своє народження та свідоцтво про укладення шлюбу, рішення Переяславської міської ради № 51-17-УІІІ від 18.11.2021 Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою [PERSON] , Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру, відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку від 03.09.2025 № 633/01-16, відмову Переяславської міської ради у дозволі на завершення приватизації земельної ділянки від 12.09.2025 № 495/17-25. Зважаючи на те, що нотаріусом позивачеві відмовлено в оформленні права на спадщину на земельну ділянку, а органом місцевого самоврядування відмовлено у завершенні такої приватизації, суд констатує наявність права позивача на звернення до суду з вимогою про визнання права на завершення приватизації. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. У відповідності до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч.1, 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК України, відповідно до ч. 6 якої початком процедури безоплатної приватизації є звернення громадянина до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено: установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» визначено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. У постановах від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п. 3.5 - вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Також, Верховний Суд у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 570/4304/20 виснував, що у випадку, якщо за життя спадкодавець із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. У відповідності до п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права. Отже, наведені вище обставини свідчать, що всі дії, які вчинив за життя спадкодавець [PERSON] щодо реєстрації за собою права власності на земельну ділянку (рішення Переяславської міської ради № 51-17-УІІІ від 18.11.2021), є початком процедури приватизації, яку померла [INFO] [PERSON] не змогла завершити з незалежних від неї причин в зв`язку зі смертю. Єдиний спадкоємець померлої [PERSON] позивач [PERSON] , спадщину прийняла належним чином у встановлених ЦК України строк та порядок. Нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Органом місцевого самоврядування позивачу відмовлено у завершенні такої приватизації. Згідно із ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права і обов`язки припиняється у момент смерті фізичної особи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач, прийнявши спадщину після смерті матері, набула право на спадкування усіх її прав та обов`язків, що належали їй на момент смерті, включно з правом на завершення приватизації земельної ділянки, а відтак позовні вимоги слід визнати обґрунтованими. З огляду на обґрунтованість позовних вимог, а також враховуючи ту обставину, що відповідач позов визнав, і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших (не учасників справи) осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України. На відшкодуванні судових витрат позивач не наполягає.

Outcome: approved