Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Представник позивача через систему «Електронний суд» завернувся до Чернівецького районного суду м. Чернівці із позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Посилався на те, що позивач перебуває у шлюбі із відповідачем, який 11.08.2007 року зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що цієї ж дати складено відповідний актовий запис № 1377. Від цього шлюбу у сторін є дитина: [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що спільне життя у сторін не склалось і останні місяці фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено. Вони проживають окремо за різними адресами не як чоловік і дружина, не ведуть спільне господарство, не мають спільного сімейного бюджету. Позивач фактично самостійно виховує та утримує свою дитину, яка вже тривалий час проживає разом із ним. Непорозуміння між сторонами та виникаючи конфлікти в минулому та фактичне припинення спільного життя в останній час негативно вплинули на загальну моральну атмосферу в сім`ї. Як такої сім`ї не існує. Відсутність взаєморозуміння між ними та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали повному розриву їхніх відносин. Позивач, вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливі і є такими, що суперечили б її особистим інтересам. Спору щодо місця проживання дитини немає. Просив розірвати шлюб та залишити дитину проживати разом із позивачем. У судове засідання позивач не з`явився. Через канцелярію суду від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Через канцелярію суду надала заяву у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала повністю. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~- кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. ( ч.1\~ст .82 ЦПК України). Суд не має сумніву, щодо достовірності обставин, які визнаються усіма учасниками справи. Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206\~цього ж \~Кодексу\~- позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки воно не суперечить Закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстрований \~11 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що цієї ж дати складено відповідний актовий запис № 1377 (а.с.10). В період шлюбу у сторін є дитина: [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Як встановлено, спільне життя сторін на склалось через різні погляди на сімейне життя, інтереси та несумісності характерів. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено. Таким чином, суд вважає, що збереження їх сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім`ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Щодо вирішення питання про місце проживання дитини, суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач зазначив, що спір у сторін стосовно того з ким буде проживати дитина - відсутній. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ч 1, ч. 2ст.\~161\~СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас її правом, а обов`язком батьків є утримання дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні їхньої спільної дитини викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дітей (а.с.11). Відповідно до даного договору, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання\~його\~батька [PERSON] .. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи факт окремого проживання відповідачки від чоловіка та сина, інші обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі\~наведеного вище,

Outcome: approved