Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, третя особа Бродівський відділ державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення грошових коштів, в якому просив суд стягнути з Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (код ЄДРПОУ 24980799) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) безпідставно набуті кошти у розмірі 28 743,05 грн, нарахування передбачені ст.625 ЦК України у розмірі 5 258,21 грн. - інфляційне збільшення та 1 454,21 грн. - штрафні санкції. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.07.2016 уклав з Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу. 10.06.2020 позивача було відраховано від подальшого навчання за недисциплінованість. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 стягнуто з позивача на користь відповідача витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти, у розмірі 134 846,81 грн. Після набрання рішенням законної сили, виконавчий лист було скеровано на примусове виконання до Бродівського ВДВС у Золочівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ. 03.03.2021 було відкрито виконавче провадження №64702248, а постановою від 25.03.2021 звернуто стягнення на заробітну плату позивача. Водночас, [PERSON] після відрахування з ХНУПС ім. Івана Кожедуба, а саме 27.10.2020, уклав контракт з Міністерством оборони України в особі Командира військової частини [NUMBER] Полковника [PERSON] про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу. 24.04.2023 позивач звільнено з займаної посади «молодший сержант» та прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, призначено та присвоєно первинне військове звання офіцерського складу «молодший лейтенант». У зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, [PERSON] звертався до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба із заявами 29.06.2023 року та 11.07.2023 року, з вимогою щодо припинення примусового виконання рішення №380/5556/20. Оскільки позивач не отримав позитивної відповіді на ці заяви, він звернувся до суду з відповідним позовом. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неподання вимоги до Бродівського ВДВС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління МЮ про припинення стягнення витрат з 24 квітня 2023 року у виконавчому провадженні №64702248. За період з 24.04.2023 до 11.12.2023 з [PERSON] стягнуто суму у розмірі 28 743,05 грн. Оскільки Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, не виконавши приписи Порядку затвердженого постановою КМУ від 12 липня 2006 року №964 щодо направлення до виконавчої служби вимоги про припинення проведення стягнення у виконавчому провадженні, отримав кошти у загальному розміром 28743,05 грн без достатньої правової підстави, такі кошти на переконання позивача підлягають стягненню на підстав ст. 1212 ЦК України. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму безпідставно отриманих коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечував з тих підстав, що п. 9 Порядку відшкодування витрат імперативно передбачав лише два окремі випадки, за яких стягнення суми витрат припиняється: 1) щодо колишніх курсантів (здобувачів вищої освіти) - у разі їх поновлення на посаді курсанта у цьому ж або в іншому вищому військовому навчальному закладі; 2) щодо осіб офіцерського складу, які звільнилися з військової служби - у разі їх поновлення на посадах осіб офіцерського складу. Натомість подія поновлення [PERSON] на навчанні в Університеті на посаді курсанта - не відбулася. За таких обставин, оскільки [PERSON] , як відрахований курсант, не поновлювався на навчанні в Університеті або іншому вищому навчальному закладі, а в порядку просування по службі уклав новий контракт про проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу з військовою частиною [NUMBER] , у зв`язку з чим йому було присвоєно первинне військове звання осіб офіцерського склду, правові підстави (передумови) звернення Університету з вимогою до органу ДВС про припинення стягнення витрат з 24.04.2023 у виконавчому провадженні № 64702248, затрачених на навчання [PERSON] - об`єктивно були відсутні. Відповідач зазначає, що в даному випадку позивач намагається ототожнити два різні за змістом поняття: поновлення військовослужбовця на посаді офіцерського складу та укладення військовослужбовцем нового контракту (у зв`язку з чим йому присвоюється первинне військове звання осіб офіцерського складу). Однак, прийняття на військову службу за контрактом та присвоєння у зв`язку з цим військовослужбовцю первинного військового звання офіцерського складу, не віднесено законодавством, зокрема, нормами Порядку відшкодування витрат, до підстав припинення стягнення суми витрат. Відтак, призначення [PERSON] на офіцерську посаду в іншій військовій частині більш ніж через два роки після його відрахування з Університету та присвоєння йому у зв`язку з укладенням контракту первинного військового звання офіцерського складу «молодший лейтенант» не є тотожним поняттю поновлення на посаді курсанта у вищому військовому навчальному закладі після відрахування. На переконання відповідача, правова підстава для відкликання Університетом виконавчого листа, виданого 16.12.2020 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі №380/5556/20, виникла лише 23.01.2025, - по факту набрання чинності постановою Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/8948/24. На виконання цієї постанови Університетом 09.04.2025 надіслано на адресу Бродівського ВДВС заяву про повернення виконавчого листа у справі №380/5556/20. 22.04.2025 Бродівським ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому, спірна сума грошових коштів була фактично стягнута та перерахована на рахунок Університету у період 07.06.2023 - 09.12.2023. Окрім того, відповідач вважає, що є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки згідно з пунктом 7 Порядку відшкодування витрат (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2025 р. № 167, яка набрала чинності 25.02.2025) суми відшкодованих курсантами та особами офіцерського складу витрат перераховуються Міноборони та центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, із подальшим їх перерахуванням до загального фонду державного бюджету за кодом класифікації доходу бюджету 24060300 Інші надходження. Тобто, всі відшкодовані колишніми курсантами суми витрат перераховуються до загального фонду державного бюджету. У відповіді на відзив позивач зазначив, що судовим рішенням у справі №520/8948/24, яке набрало законної сили, встановлено протиправність дій Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо ігнорування приписів Порядку «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти», затвердженого постановою КМУ від 12 липня 2006 року №964 у розрізі продовження стягнення коштів за навчання за виниклих обставин, у зв`язку з чим доводи відповідача з приводу того, що курсанта [PERSON] було відраховано від подальшого навчання за недисциплінованість і подія поновлення останнього на посаді курсанта у вищому військовому навчальному закладі після відрахування не відбулася, не є спроможною. Оцінка вказаному доводу відповідача була дана судом підчас розгляду справи №520/8948/24. Окрім того, враховую, що судовим рішенням у справі №520/8948/24 встановлено протиправність продовження стягнення з [PERSON] за судовим рішенням ухваленим у справі №380/5556/20 з 24.04.2023 твердження відповідача щодо безпідставності заявлених вимог є хибним, оскільки норма ст.1212 ЦК України застосовується у випадку наявності факту відпадіння підстави набуття майна (коштів) згодом, що вданому випадку пов`язується з наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.04.2023 № 379 щодо прийняття [PERSON] на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. З цих підстав позивач просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 16 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Третя особа просила справу розглянути без її участі. Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено,\~що26.07.2016, між Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба (далі - ХНУПС ім. Івана Кожедуба) та [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу 10.06.2020, наказом начальника ХНУПС ім. Івана Кожедуба №127 молодшого сержанта [PERSON] курсанта 142/3 навчальної групи 4-го курсу (набору 2016 року) льотного факультету, відраховано від подальшого навчання за недисциплінованість. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі №380/5556/20 стягнуто з [PERSON] на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба витрати, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти, у розмірі 134846, 81 грн. Рішення набрало законної сили 23.11.2020. 16.12.2020 Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 380/5556/20 на виконання зазначеного рішення. Постановою головного державного виконавця Бродівського ВДВС у Золочівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ від 03.03.2021 відкрито виконавче провадження №64702248 щодо стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (код ЄДРПОУ 24980799) коштів в сумі 134846, 81 грн. Постановою головного державного виконавця Бродівського ВДВС у Золочівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ від 25.03.2021 звернуто стягнення на заробітну плату [PERSON] . 27.10.2020 [PERSON] уклав контракт з Міністерством оборони України, в особі Командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу. Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.04.2023 № 379 на підставі здобутої в Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба вищої освіти, молодшого сержанта [PERSON] , командира відділення взводу охорони роти охорони батальйону охорони [NUMBER] окремої бригади армійської авіації, передовим Авіанавідником групи бойового управління командного пункту штабу цієї самої бригади, ВОС 0627003, звільнено з займаної посади «молодший сержант» та прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, призначено та присвоєно первинне військове звання офіцерського складу «молодший лейтенант». 29.06.2023 та 11.07.2023 [PERSON] звертався до ХНУПС імені Івана Кожедуба із заявами про припинення примусового виконання рішення №380/5556/20 у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 520/8948/24). Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 у справі № 520/8948/24 визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо неподання вимоги до Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення витрат з 24 квітня 2023 року у виконавчому провадженні № 64702248, затрачених на навчання [PERSON] ; зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (код ЄДРПОУ 24980799; 61023, Харківська обл., м. Харків, вул. Сумська, буд. 77/79) подати вимогу до Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення витрат з 24 квітня 2023 року у виконавчому провадженні № 64702248 затрачених на навчання [PERSON] . Постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 у справі № 520/8948/24 мотивована тим, що оскільки позивач з 24.04.2023 проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, займана позивачем посада відповідає спеціальності, за якою [PERSON] проходив навчання в ХНУПС, здобув ступінь вищої освіти «бакалавр» та був відрахований від подальшого навчання, наявні підстави для припинення стягнення у виконавчому провадженні № 64702248 з [PERSON] витрат, пов`язаних з його утриманням у ХНУПС, на підставі вимоги стягувача, починаючи з 24 квітня 2023 року. 09.04.2025 ХНУПС імені Івана Кожедуба звернувся до Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про повернення виконавчого листа у справі №380/5556/20 від 16.12.2020, виданого Львівським окружним адміністративним судом про стягнення з [PERSON] витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання. 22.04.2025 головним державним виконавцем Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 64702248 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу Відповідно до листа Головного державного виконавця Бродівського ВДВС у Золочівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ від 28.04.2025, за період з 24.04.2023 до 11.12.2023, з [PERSON] на рахунок ХНУПС імені Івана Кожедуба стягнуто суму у розмірі 28743,05 грн. 12.05.2025 [PERSON] звернувся до ХНУПС імені Івана Кожедуба з досудовою вимогою про повернення на його банківський рахунок грошових коштів у розмірі 28743,05 грн. Листом від 27.05.2025 ХНУПС імені Івана Кожедуба відмовило у задоволенні досудової вимоги. Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних за весь час прострочення, загальний розмірі 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 1454,21 грн, інфляційних втрат 5258,21 грн. З огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, ключовими питаннями у цій справі є: 1) Чи є стягнуті ХНУПС імені Івана Кожедуба з [PERSON] грошові кошти у розмірі 28743,05 грн майном, набутим без достатньої правової підстави, для чого необхідно встановити, чи відпала правова підстава набуття відповідачем за рахунок позивача коштів починаючи з 24.04.2023? 2) Чи зобов`язаний ХНУПС імені Івана Кожедуба повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 28743,05 грн як такі, що набуті без достатньої правової підстави? 3) Чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України? Механізм відшкодування витрат визначений Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.06 № 964 (далі - Порядок №964, в редакції чинній станом на 24.04.2023-11.12.2023). Пунктом 2 Порядку № 964 визначено, що витрати відшкодовуються, зокрема Міноборони. Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Пунктом 7 Порядку № 964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ та Служби зовнішньої розвідки (пункт 8 Порядку № 964). Пунктом 9 Порядку № 964 передбачено, що у разі поновлення особи, що відрахована з вищого навчального закладу або звільнена з військової служби, на посаді курсанта, особи офіцерського складу стягнення суми витрат припиняється. У разі поновлення зазначеної особи на посаду курсанта, особи офіцерського складу після відкриття виконавчого провадження щодо відшкодування нею витрат стягнення їх сум припиняється на підставі вимоги стягувача. Таким чином, Порядок № 964 зобов`язує військовослужбовця у разі дострокового розірвання контракту з вищим навчальним закладом відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням у ВНЗ. Однак, з цього правила є виняток, передбачений пунктом 9 Порядку № 964, а саме: стягнення витрат припиняється на підставі вимоги стягувача у разі поновлення особи, що відрахована з вищого навчального закладу або звільнена з військової служби, на посаду курсанта, особи офіцерського складу після відкриття виконавчого провадження щодо відшкодування нею витрат. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18). Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21). Положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Таким чином, норма статті 1212 ЦК України застосовується до позадоговірних зобов`язань. При цьому, слід враховувати, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем майна (грошових коштів) позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22). Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. При цьому, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Також, слід враховувати, що у разі безпідставного набуття грошових коштів різними платежами, розрахунок індексу інфляції та 3 % річних необхідно здійснювати щодо кожного платежу окремо. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №916/1041/17). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанови Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі №902/201/19, від 15 жовтня 2019 року у справі №908/1090/18). Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, враховуючи їх нормативно-правове регулювання та актуальну релевантну судову практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що починаючи з 24.04.2023, тобто з дня початку проходження позивачем військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, виникли підстави для припинення стягнення з [PERSON] у виконавчому провадженні № 64702248 витрат, пов`язаних з його утриманням у ХНУПС, на підставі вимоги стягувача. Вказаний висновок суду також узгоджується з постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 у справі № 520/8948/24, яка набрала законної сили та є обов`язковою для виконання згідно зі ст. 18 ЦПК України. Таким чином, саме з 23.03.2023 відпала підстава для правомірного набуття ХНУПС імені Івана Кожедуба грошових коштів за рахунок [PERSON] в межах виконавчого провадження № 64702248, оскільки імперативна норма п. 9 Порядку № 964 вимагала у даному випадку припинення стягнення у виконавчому провадженні на підставі вимоги стягувача. Отже, стягнуті з позивача на користь відповідача після 24.04.2023 і до 11.12.2023 грошові кошти у розмірі 28743,05 грн є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Доводи відповідача про те, що підстава для відкликання виконавчого листа виникла лише 23.01.2025, тобто за фактом набранням законної сили постановою Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/8948/24, є безпідставними, оскільки як встановлено судом у цій справі, так і Другим апеляційним адміністративним судом у справі № 520/8948/24, момент виникнення підстави для припинення стягнення за виконавчим провадженням пов`язується не з набранням законної сили рішенням про визнання бездіяльності відповідача протиправною, а з моментом початку проходження позивачем військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, тобто з 24.04.2023. Саме протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у неподанні вимоги до Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення витрат з 24 квітня 2023 року у виконавчому провадженні № 64702248, затрачених на навчання [PERSON] , встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, зумовила безпідставне набуття відповідачем протягом періоду з 24.04.2023 до 11.12.2023 за рахунок позивача грошових коштів у загальному розмірі 28743,05 грн. Крім того,\~такі доводи\~відповідача суперечать\~правовому висновку\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 07.02.2024\~у справі\~№ 910/3831/22,\~який зводиться\~до того,\~що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом, а виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала, а не на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У даному випадку усі кошти, стягнуті після 24.04.2023, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави, тому відповідач був зобов`язаний повернути їх відразу після отримання. Доводи відповідача про те, що призначення [PERSON] на офіцерську посаду в іншій військовій частині та присвоєння йому у зв`язку з укладенням контракту первинного військового звання офіцерського складу «молодший лейтенант» не є тотожним поняттю поновлення на посаді курсанта у вищому військовому навчальному закладі після відрахування, оскільки таку обставину не віднесено Порядком № 964 до підстав припинення стягнення суми витрат, зводяться до переоцінки висновків постанови Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/8948/24, яка набрала законної сили, що суперечить принципу обов`язковості судових рішень, закріпленого у ст. 18 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому суд не бере їх до уваги. Щодо доводів відповідача про те, що він не є особою, яка набула майно без достатньої правової підстави, оскільки всі стягнуті кошти були перераховані до загального фонду державного бюджету, суд зазначає наступне. Посилання відповідача на положення п. 7 Порядку №964 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2025 р. № 167, яка набрала чинності 25.02.2025, є помилковими, оскільки на час виникнення спірних правовідносин (квітень-грудень 2023 року) Порядок № 964 був чинним в іншій редакції та не передбачав зарахування суми відшкодованих витрат до загального фонду державного бюджету. Так, згідно з п. 8 Порядку № 964 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ та Служби зовнішньої розвідки. Отже, відповідно до вимог Порядку № 964 сума витрат відшкодовується Міноборони України. Разом з тим, у постанові про відкриття виконавчого провадження № 64702248 стягувачем зазначено не Міністерство оборони України, а Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба. Крім того, відповідно до листа Бродівського ВДВС від 28.04.2025 грошові кошти у розмірі 28743,05 грн були стягнуті з [PERSON] саме на рахунок ХНУПС імені Івана Кожедуба. Доказів того, що грошові кошти були стягнуті або перераховані на рахунок Міністерства оборони України відповідачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано. Таким чином, судом встановлено, що саме ХНУПС імені Івана Кожедуба, а не Міноборони, як того вимагає Порядок № 964, набуло без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 28743,05 грн за рахунок [PERSON] , відповідно і обов`язок щодо повернення цих коштів покладається саме на ХНУПС імені Івана Кожедуба. Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних згідно зі ст. 625 ЦК України, суд виходить з того, що за правовим висновком ВП ВС у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Із цього моменту виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Суд погоджується з розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, складеним позивачем, оскільки його здійснено з дотриманням положень закону та підзаконних нормативно-правових актів, враховано підходи, які застосовує Верховний Суд, при здійсненні такого розрахунку, розрахунок здійснено з урахуванням періодів кожного окремого платежу, які було стягнуто з позивача на користь відповідача. Здійснивши перевірку правильності розрахунку інфляційних втрат, з урахуванням встановленого Державною службою статистики України щомісячного індексу інфляції за період з червня 2023 року до квітня 2025 року, а також беручи до уваги суми стягнення та періоди платежів (4650,38 грн 07.06.2023; 4711,37 грн 07.09.2023; 4995,63 грн 05.08.2023; 4000,00 грн 20.10.2023; 5000,00 грн 07.11.2023; 5385,67 грн 09.12.2023) суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить: червень 2024 квітень 2025 року: 848,91 грн; вересень 2023 року - квітень 2025 року: 928,14 грн; серпень 2023 року - квітень 2025 року: 900,39 грн; листопад 2023 року - квітень 2025 року: 726,43 грн; листопад 2023 року - квітень 2025 року: 908,04 грн; грудень 2023 року - квітень 2025 року: 946,30 грн; загальний розмірі інфляційних втрат складає 5258,21 грн. Розмір 3 % річних здійснено також здійснено з урахуванням розмірів та періодів платежів, на підставі чого встановлено, що загальна сума 3% річних, нарахованих станом на 28 травня 2025 року, складає 1454,21 грн. З урахуванням викладеного, безпідставно набуті ХНУПС імені Івана Кожедуба грошові кошти у розмірі 28743,05 грн підлягають стягненню на користь [PERSON] з урахуванням з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5258,21 грн, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1454,21 грн. Таким чином, оскільки ХНУПС імені Івана Кожедуба, який набув за рахунок [PERSON] без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 28743,05 грн та відмовився їх повертати в позасудовому порядку, чим порушив майнові права позивача, тому наявні підстави для судового захисту цих майнових прав позивача шляхом стягнення зазначеної суми грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Окрім того, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, з нього на користь позивача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, окрім стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 28743,05 грн, також підлягає стягненню сума інфляційних втрат за весь час прострочення у розмірі 5258,21 грн, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1454,21 грн. З урахуванням\~усіх встановлених\~обставин та\~зроблених правових\~висновків,\~суд дійшов\~висновку про\~задоволення позовних\~вимог у\~повному обсязі,\~у зв`язку\~з чим\~стягує зХарківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 28743,05 грн, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5258,21 грн та 3% річних у сумі 1454,21 грн, а всього грошові кошти у розмірі 35453,42 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 968,96 грн. Щодо інших судових витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З поданих позивачем разом з позовною заявою доказів вбачається, що під час розгляду цієї справи [PERSON] надавалася правнича допомога адвокатами Адвокатського об`єднання «ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙН», що підтверджується такими доказами: - Ордер на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Шашликовим Денисом Геннадійовичем, серія АЕ № 1405639 від 15.07.2025, виданим на підставі договору про надання правничої допомоги № 191/2025 від 01.12.2023; - Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю Шашликовим Д.Г., серія ДП № 3661 від 12.03.2018; - Актом про надання правової допомоги від 07.07.2025 підписаним АО «ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙН» в особі керуючого партнера Шашликова Д.Г. та Процківим Ю.М.; - довідкою № 191/2023 від 07.07.2025 про отримання грошових коштів. Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач одночасно зазначив, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу (правову) допомогу складає 5000 грн, та просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу. Таким чином позивачем виконано вимоги ч. 1 ст. 134, ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Окрім того, при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності та необхідності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Оцінюючи надані позивачем докази в підтвердження обсягів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що перелік послуг, зазначений в Акті від 07.07.2025 (підготовка позовної заяви), відповідає критеріям дійсності, необхідності, обґрунтованості та розумності. Всупереч вимогам ч. 6 ст. 137 ЦПК України відповідачем не наведено аргументів на виконання обов`язку довести неспівмірність витрат складності справи, у зв`язку з чим суд не має повноважень на власний розсуд ставити під сумнів співмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу складності справи, оскільки такі дії суду будуть суперечити принципу диспозитивності цивільного судочинства. На підставі викладеного, з урахуванням категорії справи, ціни позову, значення справи для сторін, рівня складності спірних правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, обсягу та змісту поданих стороною позивача документів, виходячи з принципів диспозитивності цивільного судочинства, співмірності, розумності та пропорційності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу грошових коштів у розмірі 5000 грн.

Outcome: approved