Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про встановлення факту вселення в місячний строк після видачі ордеру, визнання дій щодо відмови в проведенні приватизації житлового приміщення незаконними, визнання права на приватизацію житлового приміщення, зобов`язання провести приватизацію. Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим що [PERSON] , як офіцер внутрішніх військ МВС України перебував на квартирному обліку за місцем проходження служби у військовій частині [NUMBER] . На підставі рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 104/8 від 26 березня 1993 року [PERSON] та членам його сім`ї, яка складається з: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 14 травня 1993 року було видано ордер на житлове приміщення № 93 серії Б на право зайняття житлового приміщення житловою площею 27,34 кв.м., яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі [ADDRESS] . У подальшому, 27 травня 1993 року, ордер був зданий в районний житловий орган (ЖЕК № 47), на балансі якого на той час перебував будинок та позивачами отримано ключі від вищевказаної квартири. У позовній заяві вказано, що у період з 27 травня 1993 року по 13 червня 1993 року сім`я [PERSON] вселилась у вказану квартиру, але не зареєструвалися в ній впродовж 1 місяця з дня отримання ордера з тих підстав, що позивач [PERSON] знаходився на військовій службі та не мав паспорта, оскільки на той час військовим офіцерам паспорти не видавалися, особа встановлювалась посвідченням, а [PERSON] знаходилась у декретній відпустці по догляду за шестимісячною дитиною, яку було неможливо залишити на сторонніх осіб. У подальшому, 28 січня 1994 року, [PERSON] з дітьми: [PERSON] та [PERSON] зареєструвались у квартирі, а 05 червня 1997 року, після отримання паспорта, і [PERSON] 07 травня 2024 року позивачі звернулися до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (вх. № 30Ж, 2759), як до органу приватизації, із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-2749 від 28 травня 2024 року позивачам було відмовлено в приватизації, оскільки ними не надано повного пакету документів, а саме: не надано документів, які підтверджують право вселення та реєстрацію у квартирі [ADDRESS] , а прописка (реєстрація) наймача та членів сім`ї проведена понад встановлені 30 днів; також позивачем [PERSON] не надано відомостей про реєстрацію та документів, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації житлового фонду з 13 січня 1995 року по 05 червня 1997 року. Отже, на переконання позивачів, їх право на приватизацію житла не визнається органом приватизації Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, а тому вони змушені звернутись до суду. Просили встановити факт, який має юридичне значення факт вселення позивачів в квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру № 93 серії Б від 14 травня 1993 року у період з 14 травня 1993 року по 13 червня 1993 року, а також визнати дії Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради щодо відмови позивачам у проведенні приватизації незаконними та взнати за позивачами право на приватизацію зазначеної квартири, а саме на безоплатну передачу у спільну часткову власність в рівних частках, яка складається з: 1 - коридору площею 7,1 кв.м; 2 вбудована шафа площею 0,8 кв.м.; 3 - вбудована шафа площею 0,5 кв.м.; 4 - житлова площею 15,1 кв.м., 5- житлова площею 11,9 кв.м.; 6 кухня площею 7,7 кв.м., 7 - туалет площею 0,9 кв.м.; 8 ванна кімната площею 2,6 кв.м.: І лоджія площею 5,4 кв.м., ІІ балкон площею 2,4 кв.м. (загальна площа 54,4 кв.м., житлова 27 кв.м., допоміжна 19,6 кв.м.). Крім того позивачі просили зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради провести приватизацію вищевказаної квартири (а.с. 1-9, 150-158). Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.71). У відзиві на позовну заяву Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради вказував, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачі вселились у квартиру [ADDRESS] у період з 14 травня 1993 року по 13 червня 1993 року, крім того з того часу минув вже 31 рік. Щодо позовних вимог про визнання незаконною відмови Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в приватизації квартири вказували, що підставою відмови було те, що [PERSON] не були надані всі документи, передбачені Законом, для проведення приватизації, відтак дії Департаменту відповідали вимогам чинного законодавства. Вказували, що позовна вимога про зобов`язання провести приватизацію є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, а відтак задоволенню не підлягає (а.с. 81-89). Ухвалою суду від 04 липня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та розпочато її розгляд по суті (а.с138). У судовому засіданні представник позивачів адвокат Шило Т.В. просила задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Бровкіна М.І. зазначила, що вимоги про визнання дій щодо відмови в проведенні приватизації житлового приміщення незаконними, визнання права на приватизацію житлового приміщення, зобов`язання провести приватизацію є необґрунтованими. Підставою відмови від проведення приватизації була відсутність у позивачів повного пакету необхідних документів, а їх право на приватизацію не оспорюється Департаментом. Представник Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день місце і час розгляду справи. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 104/8 від 26 березня 1993 року [PERSON] та членам його сім`ї : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 14 травня 1993 року було видано ордер на житлове приміщення серії Б на право зайняття житлового приміщення житловою площею 27,34 кв.м., яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі [ADDRESS] (а.с. 29). Згідно пояснень сторони позивачів, у період з 27 травня 1993 року по 13 червня 1993 року сім`я [PERSON] вселилась у вказану квартиру, але не зареєструвалися в ній впродовж 1 місяця. Як вбачається із посвідчення серії [NUMBER] від 07 липня 1983 року [PERSON] перебував на військовій службі у Міністерстві внутрішніх справ, а 16 березня 1992 року був призначений старшим начальником відділення бойової підготовки (а.с. 38-40) та, як військовий, не був документований паспортом станом на дату видачі ордера та вселення у квартиру. 05 червня 1997 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] був виданий паспорт громадянина України серії [NUMBER] (а.с.11-13) Цього ж дня, 05 червня 1997 року, [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що вбачається з відмітки у паспорті позивача та підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 11-13, 15). На час вселення у вищевказану квартиру дружина [PERSON] - [PERSON] перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] , що сторонами не заперечується, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, та зареєструвалась у квартирі [ADDRESS] 28 січня 1994 року разом із дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , що підтверджується відміткам у паспортаї останніх та витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 16-17, 19, 21, 24, 25, 27). 07 травня 2024 року позивачі звернулися до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою вх. № 30Ж, 2759, в якій просили оформити передачу у приватну спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] згідно норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 36). Розглянувши вищевказану заяву, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом № 3/16-2749 від 28 травня 2024 року повідомив, що у пакеті документів, наданому позивачами, відсутні відомості про реєстрацію та документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] у період з 13 січня 1995 року о 05 червня 1997 року. Крім того зазначено, що у наданому позивачами пакеті документів міститься засвідчена копія ордеру від 14 травня 1993 року,\~який дійсний протягом 30 днів з дати його видання, а наймач [PERSON] зареєстрований у квартирі лише 05\~червня 1997\~року (а.с. 37). Статтею\~47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Згідно зі статтею\~6 ЖК\~Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. За змістом ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення. Ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. Через видачу ордера у заінтересованої особи за своєю правовою природою виникають публічно-правові відносини з органом, що видав такий ордер, без надання права вимоги до третіх осіб. Ордер на вселення у жиле приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло; лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено. Відтак відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера. За змістом ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до пункту 69 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. \~ \~ \~ \~Таким чином, в силу вищевказаних норм Закону, з огляну на зазначене у листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, позивачем обрано правильний спосіб захисту своїх цивільних прав шляхом звернення до суду із вимогами про встановлення факту вселення у квартиру [ADDRESS] протягом 30 днів з дня видачі ордера на житлове приміщення від 14 травня 1993 року. Ухвалою суду від 20 травня 2025 року було задоволено клопотання представника позивачів адвоката Шило Т.В. про допит свідків (а.с. 108) Так свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що вони з відповідачем разом працювали, проходили службу. Вказав, що наприкінці травня на початку червня 1993 року він допомагав [PERSON] перевозити речі до вищевказаної квартири по [ADDRESS] , вказав, що на той час у позивача була дуже маленька дочка. Свідок [PERSON] повідомив, що позивач [PERSON] є його сусідом, він мешкає поверхом нижче від позивачів у тому ж під`їзді. Вказував, що наприкінці травня - на початку червня [PERSON] перевозив у квартиру речі, зокрема, дитяче ліжко, шафу, піаніно, а через невеликий проміжок часу до квартири переїхали і його дружина з дітьми (а.с. 137-146). Отже, вказані свідки під присягою підтвердили факт вселення позивачів у квартиру у період з кінця травня до початку червня. Слід зазначити, що під час розгляду справи по суті представником сторони відповідача не було зазначено жодних аргументів та не спростовані доводи позивачів щодо вселення у квартиру [ADDRESS] у тридцятиденний строк з дня видачі ордера. Як вбачається з копії ордеру від 14 травня 1993 року, наявної у матеріалах справи, вказаний ордер було прийнято бухгалтерією ЖЕКу № 47, на балансі якого на той час перебував будинок, 27\~травня 1993\~року, про що свідчить відмітка на ньому (а.с.29). Звертаючись із позовом, позивачі просили встановити факт їх вселення у квартиру з 14 травня 1993 року по 13 червня 1993 року, між тим у самій позовній заяві та у судовому засіданні сторона позивачів вказувала на отримання ключів від квартири саме 27 травня 1993 року після здачі ордера, зазначали що у період з 27 травня 1993 року по 13 червня 1993 року вселились в житлове приміщення (а.с. 151). Згідно акту про факт вселення від 22 січня 2025 року, складеного членами ОСББ та представником керуючої компанії по утриманню та обслуговуванню будинку [ADDRESS] ТОВ «КОД 27», [PERSON] та члени його сім`ї вселились у квартиру [ADDRESS] наприкінці травня - на початку червня 1993 року (а.с.45). Аналізуючи надані сторонами докази та пояснення свідків, суд вважає доведеним той факт, що позивачі вселились у квартиру у період з 27 травня 1993 року по 14 червня 1993 року, тобто у тридцятиденний строк з дати видачі ордеру 14 травня 1993 року, як того вимагали норми пункту 69 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 . Слід зазначити, що стороною відповідачів не надано жодних доказів на спростування вказаних обставин. У судовому представником Департаменту не було висловлено жодних заперечень на аргументи представника позивачів щодо вселення сім`ї [PERSON] у квартиру [ADDRESS] в період з 27 травня 1993 року по 14 червня 1993 року. Отже, суд вважає за необхідне встановити факт, який має юридичне значення факт вселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі ордеру № 93 серії Б від 14 травня 1993 року в квартиру [ADDRESS] в період з 27 травня 1993 року по 13 червня 1993 року, тобто протягом 30 днів з дня видачі вказаного ордеру від 14 травня 1993 року. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державніта суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судому спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Отже захисту підлягає лише оспорюване, не визнане право. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( далі-Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян ( далі Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів , які використовуються громадянами на умовах найму.Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей ); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначений перелік є вичерпним. Відповідно до ст. 3, 5 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідачі мають намір приватизувати квартиру, яка була виділена їх сім`ї рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 104/8 від 26 березня 1993 року, на підставі якого видано відповідний ордер. Зі змісту листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради фактично вбачається, що для надання згоди органу приватизації на її проведення, фактично до поданого позивачами пакету документів необхідно долучити документи про вселення у квартиру [ADDRESS] протягом тридцятиденного строку з дня отримання ордера, оскільки відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі значно пізніше. Даний факт\~встановлено даним\~рішенням суду. Крім того, як було зазначено вище, згідно вказаного листа Департаменту, позивачам до пакету документів необхідно надати і довідку щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Згідно довідки № 2188 від 10 березня 2023 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційних справах відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 44). Слід зазначити, що матеріали справи містять довідку від 28 січня 2025 року, з якої вбачається, що позивачі не брали участі у безоплатній приватизації житла та не використали свої житлові чеки на приватизацію житлового фонду у [ADDRESS] , тобто за попереднім місцем проживання (а.с.52). Встановивши вищевказані обставини, суд вважає, що позивачі не позбавлені права повторного звернення до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про проведення приватизації із наданням повного пакету документів, відтак вимоги позивачів про визнання права на приватизацію житлового приміщення, зобов`язання провести приватизацію є передчасними, а вимоги щодо визнання дій Департаменту щодо відмови позивачам у проведенні приватизації незаконними не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи по суті. Фактично наразі право позивачів на приватизацію житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] не оспорюється відповідачами. Отже, у задоволенні позовних вимог позивачів про визнання дій щодо відмови в проведенні приватизації житлового приміщення незаконними, визнання права на приватизацію житлового приміщення, зобов`язання провести приватизацію слід відмовити. Відтак позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial