Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до Жовківської міської ради Львівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гавінська Мирослава Іванівна, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на гараж № [NUMBER] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , прийняла після його смерті спадщину, оскільки в шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не відмовилася від прийняття спадщини упродовж шестимісячного строку після його смерті. Вона єдиний спадкоємець за заповітом, яка прийняла спадщину, осіб, які б мали право на обов`язкову частку і прийняли таку немає. Вважає, що є всі підстави для захисту її права як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , а саме для визнання за нею права власності на гараж [ADDRESS] , зважаючи на те, що її батько був членом гаражного кооперативу «ПМК-186», ним було внесено всі пайові внески, будівництво гаражу було проведено на підставі дозвільних документів, тобто відсутні будь-які ознаки самочинності будівництва, а також враховуючи те, що державна реєстрація права власності на гараж не вимагалася на час його будівництва, як наслідок просить позов задовольнити. Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, підготовче судове засідання призначено 16 вересня 2025 року об 11 год. 15 хв. 16 вересня 2025 року розгляд справи не відбувся, справа була знята із розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті у кримінальній справі, розгляд справи призначено 18 вересня 2025 року. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду письмову заяву, у якій просить справу розглядати у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просять такі задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача, Жовківської міської ради Львівського району Львівської області, в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак з Жовківської міської ради на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника, зазначили, що не заперечують проти задоволення позовних вимог, при вирішенні справи покладаються на думку суду. Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору, приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гавінська Мирослава Іванівна, в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином. А тому суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача, представника відповідача, які не з`явилися в підготовче судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого, зважаючи на подані ними заяви про розгляд справи у їх відсутності, висловлені позиції у справі, а також без участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що вона належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, її неявка не перешкоджає розгляду справи. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так як відповідач не заперечує проти позовних вимог, фактично визнали їх, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у місті Жовква Львівської області, що підтверджується викладеним у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , який виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 08 квітня 1997 року. З свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видане відділом ЗАГС міста Нестерів (Жовква) Львівської області 07 вересня 1991 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 07 вересня 1991 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис за № 97. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові та дружині [PERSON] . Тобто дошлюбним прізвищем [PERSON] було [PERSON] . Батьком позивача є [PERSON] , матір`ю- [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке повторно видане 14 березня 2024 року Жовківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. [PERSON] помер [INFO] , про що 21 червня 2024 року було складено відповідний актовий запис № 25, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 21 червня 2024 року Жовківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Згідно ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). А тому після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Нормою ст. 1217 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 04 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Г. Я. було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , який був зареєстрований у реєстрі за № 1177, згідно якого все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті та на що за законом матиме право, заповів [PERSON] . Як наслідок позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . [PERSON] на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Нормою ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Суд враховує, що [PERSON] в шестимісячний строк після смерті [PERSON] подала приватному нотаріусу Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гавінській М. І. заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Як наслідок позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Осіб, які б мали право на обов`язкову частку і прийняли таку з матеріалів справи не вбачається, судом під час розгляду справи не встановлено. Суд враховує, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із матір`ю позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 06 листопада 1969 року перекладом такого на українську мову. Дружина [PERSON] , а мати позивача, [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції у Львівській області 26 лютого 2013 року, тобто ще до смерті її чоловіка, а батька позивача. Син [PERSON] , а рідний брат позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 05 вересня 1975 року, помер [INFO] , що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 06 грудня 2017 року Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Внаслідок звернення позивача приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гавінською Мирославою Іванівною 19 грудня 2024 року було зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] № 126/2024. 08 липня 2025 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гавінською М. І. [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на бланку серії НТТ 772697, яке зареєстроване в реєстрі за № 1129. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] . Видача нотаріусом позивачу даного свідоцтва про право на спадщину за заповітом підтверджує факт прийняття нею, [PERSON] , спадщини після смерті батька, [PERSON] . Судом встановлено, що позивачем також було заявлено про видачу свідоцтва про право на спадщину на гараж [ADDRESS] . Однак приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Гавінською Мирославою Іванівною у листі за вихідним № 163/02-14 від 25 серпня 2025 року [PERSON] було зазначено, що на гараж в гаражному кооперативі [ADDRESS] не подано жодних документів, крім цього відповідно до довідки № 3718, виданої Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 серпня 2025 року, правл власності на гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі [ADDRESS] не реєструвалось, як наслідок нотаріусом фактично відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено про можливість звернення до суду за визнанням права власності в порядку спадкування щодо даного майна. Із довідки № 3718, яка видана Комунальним підприємством Львівської обласної ради "Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 серпня 2025 року, вбачається, що в КП ЛОР «Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 31 грудня 2012 року право власності на гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «ПМК» 186 по вулиці Яворницького ( [ADDRESS] не реєструвалось. Згідно нового адміністративно-територіального устрою України місто Жовква належить до Жовківської територіальної громади Львівського району Львівської області. Суд враховує, що [PERSON] був членом гаражного кооперативу «ПМК0186» у м. Нестеров (на сьогоднішній день місто Жовква). Рішенням Виконавчого комітету Нестеровської міської ради народних депутатів № 283 від 11 серпня 1988 року «Про надання дозволу на будівництво гаражу членам гаражного кооперативу по [ADDRESS] », вирішено затвердити земельні ділянки площею 22,6 кв. м. кожна, розміром 6,25х 3,62 м по вулиці Некрасова згідно плану розташування групи гаражів, зокрема ділянку № [NUMBER] за громадянином [PERSON] . Даним рішенням дозволено будівництво [PERSON] гаража після одержання затвердженого проекта в архітектурно-планувальній групі. Районним архітектором Баралус Л. В. було розроблено та затверджено проект гаражу для автомашини, що підтверджується копією такого проекту. 02 вересня 1998 року було складено акт розбивки будівель в натурі, який підписаний представником районного архітектора [PERSON] , в присутності представника виконкому Нестеровської міської ради Багрій Б. М. Було виготовлено будівельний паспорт на будівництво даного гаража, у якому серед інших документів, є чеки, товаро-транспортні накладні на купівлю будівельних матеріалів, квитанції про сплату за дані матеріали. Також у даному будівельному паспорті є проект будівництва господарських будівель від 02 вересня 1998 року, який складений інженером АПГ при райархітекторові Папка І. В. Суд враховує, що батьком позивача, [PERSON] , було збудовано гараж у місті Нестеров (після перейменування Жовква). Перейменування міста Нестеров на місто Жовква і Нестеровського району на Жовківський район відбулося на підставі постанови Верховної Ради України № 1652-XII від 11.10.1991 року. Згідно\~п. 1 ч. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 3\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV\~речові права на нерухоме майно\~та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року,\~визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою\~статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Необхідно також врахувати позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 № 557/1209/16-ц, згідно з якою право власності на збудоване до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. З огляду на зазначене, правовий режим нерухомості визначається датою завершення будівництва, якою є 1988 рік. Чинне на час побудови гаража законодавство не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна і виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до 2004 року. Судом встановлено, що за життя [PERSON] не зареєстрував право власності на даний гараж, хоча він на законних підставах побудовав дане майно, однак, правовстановлюючий документ щодо належності йому зазначеного гаража він за життя не отримав. Гараж не є самочинним та самовільним будівництвом, так як відповідний дозвіл видавався уповноваженим на це органом, відповідно до чинного на час побудови законодавства. Чинне на час побудови гаража законодавство не вимагало обов`язкової реєстрації нерухомого майна. Відсутність правовстановлюючого документа та відсутність реєстрації права власності на цей гараж за [PERSON] , який помер [INFO] , позбавляє позивача як єдиного спадкоємця за заповітом можливості оформити свої спадкові права на цей гараж шляхом оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до підпункту 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Суд враховує, що в позивача відсутній правовстановлюючий документ, який б підтверджував право власності [PERSON] на гараж. Даний документ відсутній, оскільки реєстрація права власності не проводилася. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.12.2017 у справі № 589/4268/16-ц). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Відповідно до підпункту б пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Згідно підпункту а пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» № 5 від 28 червня 1991 року за позовами у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність". Окрім цього, згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , прийняла після його смерті спадщину, оскільки в шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не відмовилася від прийняття спадщини упродовж шестимісячного строку після його смерті. Вона єдиний спадкоємець за заповітом, яка прийняла спадщину, осіб, які б мали право на обов`язкову частку і прийняли таку немає. Враховуючи те, що батько позивача, [PERSON] був членом гаражного кооперативу «ПМК-186», ним було внесено всі пайові внески, будівництво гаражу було проведено на підставі дозвільних документів, тобто відсутні будь-які ознаки самочинності будівництва, а також враховуючи те, що державна реєстрація права власності на гараж не вимагалася на час його будівництва, суд приходить до висновку, що є всі підстави для захисту права позивача як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , а саме для визнання за ним права власності на гараж [ADDRESS] . Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved