Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернувся до Чернівецького районного суду м.Чернівців із вказаним вище позовом. В обґрунтування позову вказував на те, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії, відповідно до\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.04.2024 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії та зобов`язано провести перерахунок та виплату суми недоплаченої пенсії. Листом ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 01.08.2024 №2400-2606-8/31466 його повідомлено про здійснення перерахунку пенсії. Заборгованість з лютого 2020 по липень 2024 становить 674856,87грн. Проте на даний час вказана сума йому відповідачем не виплачена, у зв`язку із чим, рішення суду залишається невиконаним. Такі протиправні дії відповідача спричинили йому моральні страждання, які проявилися у моральних стражданнях, розпачі, розчаруванні та несправедливості, а також негативним впливом на рівень життя, добробут його та його сім`ї. Просив суд стягнути з держави Україна на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень. 03.03.2025 представник Державної казначейської служби України Ісопеску К.І. продала до суду відзив на позовну заяву (а.с.14-16). Вказувала, що різниця пенсії [PERSON] визначена відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.04.2024 за період з лютого 2020 року по липень 2024 року складає 674\~856,87грн. Дані суми включено до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою програмою. Нараховані [PERSON] суми доплат до пенсії за рішенням суду підлягають виплаті саме за рахунок коштів Державного бюджету України, однак таке фінансування відсутнє. Невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Більше того, позивачем не наведено жодних обґрунтувань стосовно того, що було проявом саме протиправної бездіяльності відповідачів, тобто причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням йому шкоди. Відсутні також й докази щодо спричинення [PERSON] моральної шкоди, а також він не вказує, з чого виходив, визначаючи суму завданої йому моральної шкоди у розмірі 300\~000грн. З урахуванням вказаних обставин, просила у задоволенні позову відмовити. 04.03.2025 позивач подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, де зазначив, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірного тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується (а.с.29-30). Завдану йому моральну шкоду оцінює у розмірі 300\~000грн., що є співрозмірним із розміром невиплаченої йому заборгованості, знеціненням її через інфляцію, триваючим порушенням його прав, негативним впливом на його добробут та добробут його сім`ї, моральними стражданнями та переживаннями, спричиненими відчуттям несправедливості, у зв`язку із протиправними діями щодо протиправної відмови йому у здійсненні перерахунку пенсії, не виконання рішення суду та не сплати йому заборгованості. Просив залишити без задоволення відзив Державної казначейської служби України та позов задовольнити. 10.03.2025 представник Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Кривохижа В.М. подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.33-37). Зазначив, що різницю пенсії [PERSON] , визначену відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.04.2024, внесено до Реєстру судових рішень. Видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили. Таким чином, нараховані [PERSON] суми доплат до пенсії, за рішенням суду, підлягають виплаті саме за рахунок коштів Державного бюджету України. Проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема, територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань. Стягнення із суб`єкта владних повноважень коштів, які знаходяться на його рахунках, але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій та, відповідно нанесення шкоди необмеженій кількості осіб. Оскільки відсутнє відповідне фінансування з Державного бюджету України, то у відповідача не має можливості виплатити позивачу недоотриману суму пенсії. Вказував, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Окрім того, звертав увагу на те, що [PERSON] не додано до позову жодних належних доказів отримання ним моральних страждань, які негативно вплинули на його здоров`я чи завдали душевних, моральних страждань, в тому числі втрати нормальних життєвих зв`язків, зниження його авторитету серед колег та друзів, а також приниження честі, гідності, ділової репутації, або порушили його права та охоронювані законом інтереси. За таких обставин, просив у задоволені позову відмовити. Під час розгляду справи (21.08.2025) представник Державної казначейської служби України Ісопеску К.В. просила у задоволені позову відмовити, з підстав викладених у відзиві. Через підсистему «Електронний суд» від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, у зв`язку із проходженням військової служби. Також представник Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - Скрипник М.В. подала до суду заяву, де просила розгляд справи провести у відсутність представника відповідача. Під час розгляду справи просила врахувати відзив на позов, поданий до суду 10.03.2025 та у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.04.2024, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо непроведення перерахунку та виплати [PERSON] пенсії з урахуванням довідок Адміністрації Державної прикордонної служби станом на 29.01.2020 від 06.12.2023 №11/19260-суд, на 01.01.2021 від 06.12.2023 №11/19261-суд, станом на 01.01.2022 від 06.12.2023 №11/19262-суд та станом на 01.01.2023 від 06.12.2023 №11/19263-суд. у розмірі 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення, із перерахунком індексації пенсії на підставі\~постанови КМУ від 16 лютого 2022 р. № 118\~із врахування щомісячної доплати, передбаченої\~постановою КМУ від 14.07.2021 №713, без застосування обмежень максимальних розмірів пенсії. \~Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.02.2020 на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби станом на 29.01.2020 від 06.12.2023 №11/19260-суд, з врахуванням проведених виплат у розмірі 80 % сум грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.02.2021 на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби станом на 01.01.2021 від 06.12.2023 №11/19261-суд, з врахуванням проведених виплат у розмірі 80 % сум грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з 01.02.2022 на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби станом на 01.01.2022 від 06.12.2023 №11/19262-суд, з врахуванням проведених виплат у розмірі 80 % сум грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром пенсії та з врахуванням перерахунку індексації пенсії на підставі\~постанови КМУ від 16 лютого 2022 р. № 118, а також щомісячної доплати, передбаченої\~постановою КМУ від 14.07.2021 №713\~. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2023 на підставі довідки Адміністрації Державної прикордонної служби станом на 01.01.2023 від 06.12.2023 №11/19263-суд, з врахуванням проведених виплат у розмірі 80 % сум грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром пенсії та з врахуванням щомісячної доплати, передбаченої\~постановою КМУ від 14.07.2021 №713\~. Листом ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 01.08.2024 №2400-2606-8/31466 повідомлено позивача про те, що на підставі рішення суду від 25.04.2024, здійснено перерахунок пенсії. Різниця пенсії за період з 01.02.2020 по 30.06.2024 становить 674\~856грн. 87коп. Дану суму включено до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою за рахунок коштів Державного бюджету України, (а.с.6-8). Разом з тим, судом встановлено, що на момент звернення [PERSON] до суду із даним позовом, рішення суду від 25.04.2024 не виконано. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу\~ст.16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. У\~статті 56 Конституції України\~закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 9 частини другої\~статті 129 Конституції України,\~статті 18 ЦПК України\~однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За приписами\~статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За\~статтею 18 ЦПК України\~судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особам у\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, §63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, §40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п.46) Європейський Суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання» (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), №8415/02, п.19, від 27.05.2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), №6725/03, п.43, від 31.05.2007 року). У п.54 суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Сокур проти України» (Sokur v.Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009 року). У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Згідно з приписами\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Практика Європейського Суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. Поряд з цим, відповідно до частин першої, другої\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України\~передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно з якою моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 46 рішення від 13 липня 2006 року у справі "Сілін проти України" (Заява N 23926/02), ЄСПЛ зазначив, що … [суд, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, як вимагається статтею 41 Конвенції (995_004), вважає, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду]. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174\~ЦК України. Згідно із\~ст.1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів. Норми статей\~1173,\~1174 ЦК України\~є спеціальними, і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності Держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди, є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі\~статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17. Так, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Верховний Суд у своїх постановах від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 та від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №750/1591/18-ц, зазначила, що Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004 року) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.04.2005 року у справі «Сокур проти України», заява №29439/02, та від 19.02.2009 року у справі «Крищук проти України», заява №1811/06). У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Пунктом 46 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» встановлено, що щодо питання прийнятності скарг про невиконання рішення від 29 липня 2003 року, Суд повторює, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. У справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) (п.26) Європейський Суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань. Тобто, відсутність коштів у жодному разі, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, не є підставою і не виправдовує невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених\~ЗУ «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені\~ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Таким чином, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. ГУ ПФУ в Чернівецькій області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій, повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачу моральної шкоди через порушення принципу належного врядування. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20. Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову [PERSON] посилався на ту обставину, що факт неправомірних дій та бездіяльності ГУ ПФУ в Чернівецькій області встановлено судовим рішенням у справі №600/36/24а, а також невиконанням такого, що завдало йому моральних страждань, які виражені стражданнями, переживаннями, що спричинено відчуттям несправедливості, що крім іншого, вплинуло на його добробут та добробут його сім`ї. Так, матеріали справи свідчать про часткове виконання рішення суду відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, а саме проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано суму доплати, однак не містять доказів виконання такого рішення в іншій частині, а саме виплати перерахованих коштів, а тому доводи [PERSON] про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю ГУ ПФУ в Чернівецькій області, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, та його невиконання, знайшли своє підтвердження в ході розгляду цієї справи, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про спричинення позивачу моральної шкоди. Згідно заявлених позовних вимог, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі\~ 300\~000грн. На думку суду, такий розмір моральної шкоди є дещо завищений та не відповідає принципам розумності та справедливості. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з наступного: Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. З урахуванням тривалого невиконання рішення суду, на які позивач мав сподівання, що, в свою чергу, потягло моральні страждання, а тому такий має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 3\~000грн, які, на думку суду, будуть достатнім розміром сатисфакції для позивача та не стане надмірним тягарем для Держави, яка за загальновідомими обставинами повномасштабного вторгнення агресора - російської федерації, перебуває на час ухвалення цього рішення у вкрай важкій політичній та економічній ситуаціях.

Outcome: partial