Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] через свого представника Новика Є.С. звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 356390,54 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23.03.2024 приблизно о 15 год. 22 хв. на Столичному шосе у місті Києві зі сторони мікрорайону Чапаївка в бік Південного мосту транспортний засіб «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , здійснив зіткнення з належним позивачу транспортним засобом «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , у результаті чого позивачеві було завдано матеріальних та моральних збитків. Вказував, що власником транспортного засобу «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , є відповідач [PERSON] , якого у встановленому порядку було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а саме за передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким засобом. Також, за вказаних обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участі неповнолітнього, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі №752/9828/24 батька неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 184 КУпАП. На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , згідно полісу №214143771 був застрахований у ПАТ «Просто». В ході розгляду страхової справи у ПАТ «Просто» за №165873 від 25.03.2024 призначалася авто-товарознавча експертиза у ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», яке склало звіт №35152 від 04.04.2024 за яким вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу позивача «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , унаслідок ДТП станом на дату оцінки становить 260634, 68 грн, а вартість відновлювального ремонту складає 335553,12 грн. В рамках розгляду страхової справи ПАТ «Просто» 11.07.2024 було здійснено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 141464,68 грн. Відтак, невідшкодованою [PERSON] на проведення відновленого ремонту пошкодженого транспортного засобу залишилась сума в розмірі 194088,44 грн, яка складає різницю між загальною вартість відновлювального ремонту та виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування. Окрім того, через указану вище подію позивач зазнав інших додаткових витрат у загальному розмірі 22602,10 грн, що були понесені ним внаслідок ДТП, а саме: 1) окуляри (оправа Luxoptica LXO 6028 MBL, x2 оптичні лінзи) вартістю 3102,10 грн, які були пошкоджені та не підлягають відновленню; 2) послуги евакуатора, якими позивач користувався 02.04.2024 під час доставки транспортного засобу до СТО, де проводився технічний огляд експертом, та від СТО на загальну суму 3100 грн; 3) сплата за послуги СТО під час огляду транспортного засобу експертом, а саме діагностика ходової частини транспортного засобу, розборка та зборка навісних деталей, за яку було сплачено 1000 грн; 4) сплата за паркувальний майданчик - 400 грн; 5) послуги експерта Бородіна А.В. , які складають 5000 грн; 6) оренда гаражного приміщення, яка склала 2000 грн за місяць, а разом - 10000 грн. Загальний розмір завданих позивачеві у наслідок вказаної вище ДТП від 23.03.2024 матеріальних збитків складає 216690,54 грн. Посилаючись на положення статтей 619, 1166, 1179, 1187, 1188 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач уважав, що за завдані йому вказаною вище дорожньо-транспортною пригодою збитки повинні нести відповідальність особисто неповнолітній [PERSON] , а також його батьки - [PERSON] та [PERSON] , оскільки у даному випадку відповідальність останніх є субсидіарною з огляду на те, що вони в силу вимог закону зобов`язані відшкодувати завдані неповнолітньою дитини збитки, у разі недостатності або відсутності у останнього власного майна. Разом з тим, з огляду на положення статтей 614 та 1187 ЦК України відповідальним за заподіяну шкоду позивач назвав і [PERSON] , оскільки він не мав права передавати власний автомобіль, який є джерелом підвищеної небезпеки, під керування неповнолітньому, який відповідно не мав права на керування цим транспортним засобом. Таким чином, позивач уважав, що у даному випадку на відповідача [PERSON] слід покласти обов`язок з відшкодування завданої позивачеві матеріальної шкоди в розмірі половини її розміру а саме 108345,27 грн (216690,54 грн / 2), а на відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] необхідно покласти солідарний та субсидіарний обов`язок з відшкодування шкоди в розмірі 108345,27 грн. Разом з тим, як указував [PERSON] у своїй позовній заяві, унаслідок заподіяння неправомірними діями відповідачів матеріальних збитків він поніс значні моральні страждання, так як дорожньо-транспортна пригода сама по собі є стресовою і небезпечною подією. Після ДТП він постійно хвилювався через пошкодження власного транспортного засобу, оскільки на його придбання збирав кошти приблизно п`ять років, вкладав значні зусилля для його придбання та пошуку. Крім того, після пошкодження транспортного засобу, яким він постійно користувався, у позивача погіршилися відносини з його дівчиною, з якою він проживав, спільно подорожував на автомобілі, підвозив її на роботу тощо. Зазначав, що через пошкодження його майна у нього значно погіршився і стан здоров`я, він постійно нервувався, змушував докладати значні зусилля для відновлення свого попереднього становища, з огляду на відмову відповідачів компенсувати завдані йому збитки. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, [PERSON] дійшов висновку, що для компенсації моральної шкоди з відповідачів необхідності стягнути 100000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2024 для розгляду цивільної справи №752/16682/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2024 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 21.11.2024 в ході підготовчого розгляду судом постановлено ухвалу, якою було задоволено клопотання представника позивача - Новика Є.С. про витребування доказів. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Представник позивача - Новик Є.С. у судове засідання не з`явився, подав через канцелярію суду заяву, у якій повністю підтримав позовні вимоги та просив суд провести заочний розгляд справи. Відповідачі до суду не з`явилися, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від останніх на адресу суду не надходило, а також будь-яких повідомлень про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявляли. Відповідачі повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу їхнього зареєстрованого місця проживання, проте направлена судом поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень пункту 4 частини восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на те, що на поштових повідомленнях проставлено відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідачів, в силу положень пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається, що повістки вручено відповідачам та вони є повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. У судовому засіданні суд постановив проводити заочний розгляд справи, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, вони не з`явилися у судове засідання, не подали відзив та позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується наданою суду копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.34, т.1). З матеріалів справи слідує, що 23.03.2024 близько 15 год. 20 хв. у місті Києві на Столичному шосе напроти електроопори 94 трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме - відбулося зіткнення автомобіля марки «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , автомобіля марки «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля марки «Land Rover», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок даного зіткнення транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. З наданої суду копії рапорта оперативного чергового Голосіївського УП ГУНП у м.Києві від 23.03.2024 убачається, що за реєстровим ЄО за №11628 на лінію 102 надійшла заява [PERSON] , який повідомив про виниклу дорожньо-транспортну пригоду у місті Києві на Столичному шосе в сторону станції метро «Видубичі», де у задню частину його транспортний засіб марки «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення автомобіль марки «Infiniti». За результатами опрацювання вказаного звернення рапортом інспектора ГУ НП в м.Києві Лахманюком В.А. повідомлено керівництво, що під час патрулювання було отримано виклик про ДТП з потерпілими. Прибувши за вказаною адресою було виявлено трьох учасників ДТП: 1) [PERSON] , [INFO] , який керував автомобілем «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] ; 2) [PERSON] , який керував автомобілем «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] ; 3) [PERSON] , який керував автомобілем «Land Rover», д.н.з. [NUMBER] . Попередньо перший водій, перевищивши швидкість, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з відбійником, який розділяє транспортні потоки. Від удару відбійник та зачепив транспортний засіб «Land Rover», який рухався в протилежному напрямку у лівій смузі. Після зіткнення з відбійником автомобіль «Infiniti» зачепив транспортний засіб «Citroen C5», який рухався в попутному напрямку. Попередньо на місці відпрацювала БШМД, які оглянули усіх водіїв та поїхали, оскільки усі від госпіталізації відмовились. На місце приїхав батько водія [PERSON] , так як він неповнолітня особа. Під час складанян матеріалів останній повідомив, що йому стало гірше і він викликав швидку самостійно, після чого БШМД госпіталізували його до дитячої лікарні з попереднім діагнозом забій м`яких тканин правої брови. На місце викликано СОГ (а.с.35, т.1). Рапортом від 23.03.2024 поліцейський Управління патрульної поліції у м.Києві Косуля О. доповів начальнику Голосіївського УП ГУНП у м.Києві про вищевказані обставини (а.с.38, т.1). Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.03.2024, складеного начальником відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Солом`янського УП ГУНП у м.Києві, у присутності водіїв [PERSON] та [PERSON] було зафіксовано обставини вказаної ДТП та локалізацію отриманих автомобілями пошкоджень. Складена була також схема пригоди (а.с.39-47, 48, т.1). 23.03.2024 на місці події у позивача, як водія пошкодженого транспортного засобу, та іншого учасника ДТП - [PERSON] працівниками поліції було відібрано письмові пояснення щодо обставин події (а.с.49-50, 54, т.1). Того ж дня працівниками поліції у відповідача [PERSON] також було відібрано письмові пояснення щодо обставин події, де останній повідомив, що того дня по Столичному шосе у місті Києві він, керуючи автомобілем «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , їхав без прав у середній полосі проїзної частини на швидкості 120-160 км/год, робив маневр у крайню ліву смугу після чого його понесло та він наїхав у відбійник у результаті чого зачепив інші автомобілі «Citroen» та «Land Rover», саме як не знав, бо спрацювали подушки безпеки (а.с.56, т.1). В ході з`ясування обставин події на її місці працівниками поліції було встановлено, що власником транспортного засобу марки «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , є відповідач [PERSON] . Належність на праві власності [PERSON] вказаного автомобіля станом на момент вчинення дорожнього транспортної пригоди від 23.03.2024 також підтверджується наданими на виконання ухвали суду відомостями Головного сервісного центру МВС, зокрема копією реєстраційної картки транспортного засобу (а.с.195-199, т.1). Відповідно до зберігальної розписки від 23.03.2024 власник транспортного засобу «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , - [PERSON] отримав від начальника відділення СВ Солом`янського УП вказаний транспортний засіб з пошкодженнями та зобов`язався його зберігати, не проводити ремонтно-відновлювальних робіт (а.с.57, т.1). Згідно наданої в матеріали справи копії довідки від 27.03.2024, складеної слідчим СВ Голосіївського УП ГУ НУ у м.Києві лейтенанта поліції Куделею В., за результатами розгляду матеріалів по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23.03.2024 на проїзній частині біля електроопори №94 по вулиці Столичне шосе в місті Києві було встановлено, що 23.03.2024 приблизно о 15 год. 20 хв. за адресою: м.Київ, Столичне шосе, навпроти електроопори 94, неповнолітній [PERSON] , керуючи автомобілем «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху ліворуч, втратив керування над автомобілем та здійснив наїзд на лівий металевий відбійник, після чого некерований автомобіль здійснив попутне зіткнення з автомобілем «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, а металева конструкція відбійника пошкодила автомобіль «Land Rover», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП неповнолітній водій автомобіля марки «Infiniti» [PERSON] , [INFO] , отримав легкі тілесні ушкодження з власної вини. За результатами перевірки вказаних матеріалів слідчий вважав би її направити її матеріали начальникові Управління патрульної поліції в м.Києві для вирішення питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності винної особи по даним матеріалами, за порушення пунктів Правил дорожнього руху України (а.с.59-60, т.1). Згідно листа Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції від 11.06.2024 за №Н-4024/41/11/2/02-2024, направленого у відповідь на заяву представника позивача - адвоката Новика Є. щодо можливих неправомірних дій з боку окремих працівників УПП у м.Києві ДПП, що мали місце 23.03.2024 при оформленні ДТП за участю [PERSON] , Управління повідомило про те, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності 23.03.2024 за вчинене адміністративне правопорушення (а.с.64-65, т.1). На виконання ухвали суду від 21 листопада 2024 року Управлінням патрульної поліції Департаменту патрульної поліції надана суду копія постанови в справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕНА №1729067 від 23.03.2024, винесену відносно [PERSON] . За змістом указаної постанови вбачається, що останній 23.03.2024 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за правопорушення, передбачене частиною другою статті 126 КУпАП, а саме за передання 23.03.2024 керування власного транспортного засобу «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (а.с.203-204, т.1). Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі № 752/9828/24 [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною третьою статті КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. За змістом описової та мотивувальної частини вказаної постанови суду, яка згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень набрала законної сили, [PERSON] , [INFO] о 15 год. 20 хв. за адресою: м.Київ, Столичне шосе, ухилився від виконання батьківських обов`язків, передбачених статтею 150 Сімейного кодексу України, відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які виразилися в тому, що останній керуючи автомобілем «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на металевий колесовідбійник, після чого, здійснив зіткнення з автомобілем «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, а металева конструкція - відбійник, пошкодила автомобіль марки «Land Rover», д.н.з. [NUMBER] , чим порушив п.п.2.1а, 10.1, 12.1 ПДР України, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказував у своїй позовній заяві позивач, відповідно до інформації з офіційного сайту Моторного (транспортного) страхового бюро України станом на 23.03.2024 транспортний засіб марки «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , був застрахований у ПАТ «Просто» згідно полісу №214143771. Так, з матеріалів справи убачається, що 27.03.2024 позивач через свого представника Новика Є.С. звернувся до страховика ПАТ «Просто» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, де вказав про її обставини та долучив заяву відшкодування завданої йому шкоди (а.с.67-70, 71, т.1). Відповідно до звіту №35152 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 04.04.2024, виготовленого ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» на замовлення АТ «Просто-страхування» вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок його пошкодження у ДТП від 23.03.2024 станом на дату оцінки становить 260634,68 грн. Вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу складає 335553,12 грн (а.с.72-79, т.1). На підтвердження факту отримання11.07.2024 від ПАТ «Просто-Страхування» страхового відшкодування у розмірі 141464,68 грн позивач долучив до позовної заяви копію витягу з банківської виписки в АТ «Універсал Банк» (а.с.90, т.1). Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини неповнолітнього відповідача [PERSON] йому було завдано матеріальних збитків, що складають зокрема витрати на відновлювальний ремонт, вартість якого була визначена оцінювачем у розмірі 335553,12 грн. Тому, враховуючи той факт, що страховиком власника автомобіля «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , позивачеві було виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 141464,68 грн, то невідшкодованою частиною вартості відновлювального ремонту залишається різниця у розмірі 194088,44 грн. Окрім того, через вказану подію позивач поніс додаткові витрати на загальну суму 22602,10 грн, які складають витрати на пошкоджені окуляри, а також інші супутні витрат на послуги евакуатора, експерта та СТО під час огляду транспортного засобу експертом, послуги паркувального майданчика та оренди гаражного приміщення. Так, положення частини першої статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до частини третьої статті 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). При зверненні до суду із позовом у цій справі [PERSON] просив суд відшкодувати матеріальну шкоду, яка була завдана йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23.03.2024 з вини неповнолітнього [PERSON] , який керував автомобілем, тобто джерелом підвищеної небезпеки, та який навіть в силу приписів законодавства не міг мати та відповідно не мав права керування транспортними засобами. Винними особами у завданні позивачеві збитків у вказаній пригоді останній уважає також власника транспортного засобу - [PERSON] , який протиправно був переданий під керування неповнолітній особі, а також самих батьків останньої - [PERSON] та [PERSON] . Так, ЦК України визнає неповнолітніми фізичних осіб віком від 14 до 18 років (частина перша статті 32 ЦК України). На відміну від малолітніх, неповнолітні особи визнані законодавцем повністю деліктоздатними, тобто здатними самостійно нести відповідальність за шкоду, заподіяну їхніми діями іншим особам. Частина перша, друга статті 1179 ЦК України передбачає, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди (частина третя статті 1179 ЦК України). З аналізу вказаної норми випливає, що в разі заподіяння шкоди неповнолітньою особою мають бути досліджені всі умови покладення на завдавача шкоди обов`язку таку шкоду відшкодувати. До таких умов належать протиправна поведінка неповнолітнього, причинний зв`язок між діями неповнолітнього та її наслідками, а також вина неповнолітнього завдавача шкоди. У таких випадках, коли закон покладає на завдавача шкоди обов`язок її відшкодувати незалежно від вини (наприклад, у випадку завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки) вина неповнолітнього також не враховується. Втім, незважаючи на загальний порядок відшкодування шкоди, завданою повнолітньою особою, майнова відповідальність неповнолітніх має свої специфічні риси, обумовлені суб`єктом такої відповідальності - особою, яка не досягла повноліття віком від 14 до 18 років. А саме, така специфіка передбачена у наведеній вище частині другій статті 1179 ЦК України, відповідно до якої у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданою нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальниками, якщо вони не доведуть, що шкоду було завдано не з їх вини. Отже, за своїм характером відповідальність батьків (усиновлювачів) та піклувальників неповнолітнього є додатковою, або субсидіарною. Тобто, такі особи відповідають перед потерпілим у тій частині, в якій не можуть відповідати самі неповнолітні через відсутність у них майна, достатнього для відшкодування шкоди. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» також зазначено, що шкода, заподіяна неповнолітнім віком від 15 до 18 років, відшкодовується самим заподіювачем. Якщо в останнього немає майна або заробітку, достатнього для відшкодування заподіяної ним шкоди, відповідний обов`язок покладається на його батьків (усиновителів) або піклувальників за умови їх винної поведінки, що сприяла виникненню шкоди. Цей їх обов`язок припиняється при досягненні заподіювачем повноліття або появи в нього майна чи заробітку, достатніх для відшкодування шкоди. Судом установлено, що автомобіль позивача було пошкоджено в результаті ДТП з вини відповідача [PERSON] , що підтверджується постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року про притягнення батька та законного представника [PERSON] - [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 184 КУпАП, а саме вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено КУпАП. Вказана постанова у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказів підтверджує факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 23.03.2024 з вини неповнолітнього [PERSON] . Також суд зважає і на те, що станом на момент вчинення ДТП відповідачу [PERSON] було п`ятнадцять років та відповідно він не досяг віку, з якого міг бути окремо притягнутим до адміністративної відповідальності за відповідною статтею щодо Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. З викладених вище обставин у справі та норм матеріального права вбачається, що заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітнім [PERSON] шкода підлягає відшкодуванню потерпілому за рахунок винуватця пригоди, тобто неповнолітнього, а батьки відповідають перед потерпілим в тій частині, в якій не може відповідати сам неповнолітній по причині відсутності у нього коштів та майна, достатнього для відшкодування шкоди. В ході розгляду справи не було встановлено, що [PERSON] має у власності майна за рахунок якого може бути відшкодована заподіяна шкода. Таким чином, матеріальна шкода, яка завдана неповнолітнім відповідачем, у разі відсутності майна, має бути відшкодована його батьком, який залучений відповідачем у справі, оскільки останній не довів, як того вимагає норма частини другої статті 1179 ЦК України, що шкоди було завдано не з його вини. Водночас, відповідальність батьків неповнолітнього припиняється у випадку після досягнення завдавачем шкоди повноліття (18 років) або коли завдавач шкоди до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. При цьому, суд не убачає підстав для покладення субсидіарної відповідальності на відповідача [PERSON] , оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують той факт, що остання являється матір`ю неповнолітнього [PERSON] . Належних доказів на підтвердження такого факту в ході розгляду справи суду надано не було, клопотань про їх витребування позивачем також не заявлялось. Разом з тим, [PERSON] керував автомобілем, що на момент ДТП належав [PERSON] , якого постановою серії ЕНА №1729067 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 126 КУпАП, тобто за передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом. Норми статтей 1187, 1188 ЦК України передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана. Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №673/1600/15-ц зазначається, що: «Системний аналіз положень статті 1187 ЦК України, пункту 2.2 ПДР дає підстави дійти висновку, що управління транспортним засобом, який є об`єктом підвищеної небезпеки, може бути передано третій особі лише за умови, що ця особа наділена правом на керування транспортним засобом. Якщо управління транспортним засобом передано особі, яка не має такого права, то вважається, що об`єкт підвищеної небезпеки не вийшов із володіння його безпосереднього володільця і саме він буде нести відповідальність за завдану шкоду». Убачається, що [PERSON] було вчинено недбалість щодо утримання свого майна, а саме автомобіля, який відноситься до «джерела підвищеної небезпеки», та допущено до керування неповнолітню особу - [PERSON] , який не мав, а також в силу закону, з огляду на його вік, не міг отримати та мати посвідчення водія, що в подальшому призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди. Така недбалість відповідача [PERSON] , як власника транспортного засобу, знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та завданні потерпілим матеріальних збитків. Доказів того, що відповідач [PERSON] незаконно заволодів належного на час події [PERSON] транспортного засобу «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , в матеріали справи не надано. Таким чином, за вказаних обставин відповідальність за завдану позивачу шкоду слід покласти на обох відповідачів - винуватця ДТП та власника автомобіля, яким керував останній. При цьому, така відповідальність не є солідарною а визначається судом у частці. Враховуючи описані обставини, суд уважає, що основну відповідальність має нести заподіював шкоди та розподіляє відповідальність відповідачів 1/2 частини на [PERSON] , а інша 1/2 частини на [PERSON] . Щодо розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодування відповідачами, суд зазначає таке. Так, як було зазначено вище, відповідно до звіту №35152 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 04.04.2024, виготовленого ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача складає 335553,12 грн. Встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Infiniti», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «Просто» згідно полісу №214143771, а позивачеві за його заявою була виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 141464,68 грн. Тобто, невідшкодованою залишилася сума відновлювального ремонту у розмірі 194088,44 грн. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою(страховим відшкодуванням). Окрім того, до відшкодування завданих позивачеві у вказаній вище ДТП матеріальних збитків останнім були заявлені такі витрати. На підтвердження факту вартості пошкоджених у ДТП окулярів позивача (оправи та оптичних лінз) у розмірі 3102,10 грн в матеріали справи надано копії замовлення від 02.03.2023 та квитанцій від 02.03.2023 та від 11.03.2023 (а.с.97, 98, т.1). У день проведення авто-товарознавчого дослідження позивачем були понесені витрати на оплату послуг вантажного автомобільного транспорту для доставки пошкодженого автомобіля на місце його огляду та з нього, що підтверджується чеками №2177724625 від 02.04.2024 та №2182191243 від 03.04.2024 на загальну суму 3100 грн (а.с.99, 100, т.1). Окрім того, в обґрунтування доводів позовної заяви про понесення додаткових витрат на оплату послуг СТО з діагностики ходової частини пошкодженого транспортного засобу на сум 1000 грн, послуг експерта Бородіна А.В. під час проведення авто-товарознавчого дослідження, а також витрат на оплату паркувального майданчику на суму 400 грн в матеріали справи [PERSON] надано копії акту на виконані послуги №12 від 17.04.2024, розрахункових квитанцій серії ББАЗ №781370 та №781371, а також копією рахунку-фактури №2-К від 01.04.2024 (а.с. 101-104, т.1). Згідно копії договору оренди приміщення №1 від 01.04.2024, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній орендував гаражний бокс для використання його під обслуговування та зберігання механічних транспортних засобів на період з 01.04.2024 по 01.09.2024 на загальну суму 2000 грн на місяць. Вартість оренди за весь період відповідно склала 10000 грн, яка відповідно до розписки, що розміщена на договорі, була сплачена у повному обсязі. Загальна сума інших витрат, понесених позивач у зв`язку із виниклою подією, окрім вартості відновлювального ремонту, складає 22602,10 грн. Вказані витрати відповідачами у встановленому порядку оспорено не було, будь-яких заперечень щодо його обсягу та розміру на адресу суду від останніх не надходило. Також, з матеріалів справи убачається, що представником позивача в досудовому порядку на адреси відповідачів направлялися письмові вимоги про добровільне відшкодування завданих [PERSON] матеріальних збитків. Проте, будь-яких доказів реагування останніх на ці вимоги, а також самого відшкодування позивачеві завданих збитків в ході розгляду справи в матеріали справи надано не було. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За положеннями статті 80 цього Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на зазначене суд уважає, що позивач довів належними та достатніми доказами обставини щодо пошкодження належного йому автомобіля та завдання йому цією подією інших матеріальних збитків, причинно-наслідковий зв`язок між пошкодженням автомобіля та неправомірними діями відповідачів. При цьому, відповідачами належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності своєї вини у заподіянні збитків позивачу в передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України порядку суду не надано. Тому, з огляду на встановлені судом за наслідками судового розгляду обставини дорожньо-транспортної пригоди та на обов`язок винних осіб відшкодувати завдані потерпілій особі збитки, а також зважаючи на встановленні статтею 1179 ЦК України особливості цивільної відповідальності неповнолітніх осіб, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди по 108345,27 грн (335553,12 грн (вартість відновлювального ремонту) - 141464,68 грн (виплачена сума страхового відшкодування) + 22602,10 грн (додаткові витрати) / 2) з [PERSON] та [PERSON] , а у разі відсутності у останнього майна, достатнього для відшкодування завданої шкоди, стягнути вказану шкоду з його батька [PERSON] в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі. При цьому суд звертає увагу на те, що даним судовим рішенням суд не виходить за межі позовних вимог при стягненні половини вартості завданої позивачу майнової шкоди виключно з неповнолітнього [PERSON] , оскільки у прохальній частині позовної заяви [PERSON] в цілому просив суд стягнути повний розмір завданої йому майнової шкоди з усіх відповідачів у справі. Також, зазначена в прохальній частині до стягнення сума майнової шкоди зазначена у більшому розмірі, аніж викладена за змістом позовної заяви, де остання фактично становить 226690,54 грн та складається з невідшкодованої частини вартості відновлювального ремонту в розмірі 194088,44 грн та додаткових збитків у сумі 22602,10 грн. Разом з тим, як було зазначено вище, позов у частині вимог до [PERSON] не підлягає задоволенню судом, оскільки відсутні підстави покладення на неї субсидіарної відповідальності з огляду на недоведеність того факту, що вона є матір`ю неповнолітнього [PERSON] . Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві моральної шкоди в розмірі 100000 грн, то суд при вирішенні позову у цій частині вимог дійшов таких висновків. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, а саме характер моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також негативні наслідки, які є суттєвими, приносили біль остатньому, що безумовно змінило звичайне життя позивача. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року в справі №213/2186/16-ц (провадження №61-2517св19), зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди доказуванню підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди». В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі №748/359/20 (провадження №61-8641св21) зроблено висновок, що «будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом». Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що внаслідок винних дій відповідачів позивачеві було завдано моральних страждань, внаслідок пошкодження його майна - автомобіля марки «Citroen C5», д.н.з. [NUMBER] , який був основним засобом пересування, а відповідачі відмовляються у добровільному порядку відшкодувати завдані позивачеві майнові збитки, зокрема на проведення відновлювального ремонту, що у свою чергу свідчить про втрату нормальних життєвих зав`язків, які вимагають від останнього докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим суд уважає, що пред`явлена до стягнення з відповідачів компенсація моральної шкоди в розмірі 100000 грн є надмірно завищеними. На думку суду, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості сума моральної шкоди у розмірі по 5000 грн, стягнута з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача буде відповідати обставинам справи, а саме обсягу моральних страждань, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідачів. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язанні з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено вимогами частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Зі змісту позовної заяви, а також обсягу заявлених позивачами позовних вимог убачається, що ціна позову у цій справі фактично складала 316690,54 грн, хоча була зазначена у завищеному розмірі в реквізитах позовної заяви як 356390,54 грн. Відтак, у відповідності до вимог підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 та частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позову у цій справі позивачами підлягав сплаті судовий збір у загальному розмірі 3166,91 грн. Оскільки за результатами розгляду суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову у цій справі, то відповідно з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1133,44 грн пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог (71,58%). У позовні заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені у справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 139700 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивач на отримання професійної правничої допомоги суд виходить із наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. За приписами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем у позовній заяві було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, у позовній заяві позивач зазначив, що орієнтовний розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою становить 139700 грн. Так, на підтвердження надання правової допомоги представником позивача надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги №029 від 11.12.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Новиком Є.С.; копію додатку №1 до вказаного договору від 25.04.2024 з переліком та вартістю послуг за договором; копію додатку №1-1 до вказаного договору від 27.07.2024 з переліком та вартістю послуг за договором; копію ордера серії АН №1340461 від 10.05.2024; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. За змістом наданої суду копії договору №029 від 11.12.2021 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Новиком Є.С. та [PERSON] , убачається, що адвокат зобов`язався за завданням клієнта давати йому правову допомогу, а клієнт зобов`язався оплатити надання послуг та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору. Адвокат надає правову допомогу у вигляді: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта; представництва інтересів клієнта в будь-яких судах, а також інших державних органів та органах місцевого самоврядування, перед фізичними та юридичними особами, в органах державної виконавчої служби та перед приватними виконавцями; надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 вказаного договору було передбачено, що розмір гонорару та порядок йог оплати визначається сторонами у додатку №1 до цього договору. Адвокат надає правову допомогу, передбачену умовами даного договору , клієнту в робочий час. Під робочим часом у цьому випадку розуміється час з 9-00 годин до 18-00 годин у робочі дні, визначені згідно чинного трудового законодавства України. У разі надання адвокатом правової допомоги, на вимогу клієнта, в неробочий час, адвокат має право на оплату такої правової допомоги у подвійному розмірі та/або погодинно, що визначається сторонами у додатку №1 до цього договору. Згідно наданого суду додатку №1 від 25.04.2024 до договору №029 від 11.12.2021 про надання правової допомоги, підписаного позивачем та адвокатом Новиком Є.С., останніми було визначено наступний порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката, а саме: 1) усна консультація клієнта та вибір і узгодження стратегії та тактики дій - 3 години (вихідні дні) на суму 4000 грн; 2) адвокатський запит до офіційного дилера Citroen в Україні - 2250 грн; 3) адвокатський запит до Головного сервісного центру МВС - 2250 грн; 4) адвокатський запит до МТСБУ - 2250 грн; 5) адвокатський запит до УПП у м.Києві ДПП НП України 2 запити - 6500 грн; 6) адвокатський запит до Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - 2250 грн; 7) адвокатський запит до Голосіївського УП ГУНА у м.Києві - 2250 грн; 8) ознайомлення з матеріалами адміністративного правопорушення УПП у м.Києві ДПП НП України - 2 години 30 хвилин на суму 2000 грн; 9) отримання записів із засобів відеофіксації комплексної системи відеоспостереження м.Києві «Безпечне місто» в УПП у м.Києві ДПП НП України - 1250 грн; 10) отримання відомостей щодо подій ДТП від клієнта та складення протоколу - 3 години 10 хвилин на суму 6000 грн; 11) направлення матеріалів зібраних стороною потерпілого до Голосіївського УП ГУНП у м.Києві загально 3 години на суму 2000 грн; 12) аналіз матеріалів отриманих в УПП у м.Києві ДПП НП України, із засобів відеофіксації комплексної системи відеоспостереження м.Києва «Безпечне місто» інших матеріалів наданих клієнтів загально 12 годин на суму 12000 грн; 13) складання та направлення повідомлення про ДТП до ПАТ «Просто» (страхової) - 2 години на суму 2000 грн; 14) складення та направлення заяви про відшкодування заподіяної внаслідок ДТП до ПАТ «Просто» (страхової) - 500 грн; 15) аналіз судової практики з цивільного судочинства загально 6 годин на суму 3500 грн; 16) підготовка та направлення вимоги про сплату завданого матеріального та іншого збитку - 4 години на суму 3500 грн; 17) додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання (вихідні дні, неробочий час) - 10000 грн; 18) додаткові витрати пов`язані з виконанням договору про надання правової допомоги №029 від 11.12.2021 - канцелярія, заправка принтера, мобільний та поштовий зв`язок, витрати на інтернет, роздруківка витягів з ЄДР, витрати на послуги таксі на суму 6000 грн. Згідно наданого суду додатку №1-1 від 27.07.2024 до договору №029 від 11.12.2021 про надання правової допомоги, підписаного позивачем та адвокатом Новиком Є.С., останніми було визначено наступний порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката, а саме: 1) складення та направлення заяви до Голосіївського районного суду м.Києва з метою отримання копії постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.3 ст.183 КУпАП - загально 2 години на суму 2500 грн; 2) отримання постанови суду (нарочно) - загально 2 години на суму 1000 грн; 3) складення та направлення заяви про проведення службового розслідування (УПП у м.Києві ДПП НП України) загально 4 години на суму 3500 грн; 4) складення та направлення заяви до Управління превентивної діяльності ГУНП у м.Києві - загально 1 година на суму 2500 грн; 5) складення та направлення заяви до ССД (КМДА) - загально 1 година на суму 2500 грн; 6) складення та направлення заяви до Органу опіки та піклування (КМДА) - загально 1 година на суму 2500 грн; 7) складення та направлення заяви (вимоги) до ПАТ «Просто» (страхової) з метою відшкодування збитків внаслідок ДТП - загально 3 години на суму 4000 грн; 8) підготовка та направлення вимоги про сплату завданого матеріального та іншого збитку (сторонам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - загально 4 години на суму 3500 грн; 9) аналіз судової практики з цивільного судочинства - загально 6 годин на суму 4000 грн; 10) підготовка позовної заяви до суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - загально 32 години на суму 25000 грн; 11) додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання (вихідні дні, неробочий час) - 10000 грн; 12) додаткові витрати пов`язані з виконанням договору про надання правової допомоги №029 від 11.12.2021 - канцелярія, заправка принтера, мобільний та поштовий зв`язок, витрати на інтернет, витрати на послуги таксі на суму 8200 грн. Також, з матеріалів справи убачається, що в ході розгляду справи судом відповідачами не було реалізовано своє право на подачу відзиву на позовну заяву, не висловлено своїх заперечень з приводу наданого позивачем розрахунку витрат на понесену правничу допомогу. Будь-яких заяв або клопотань про зменшення судових витрат на адресу суду від відповідачів також не надходило. Втім, перевіривши наведені позивачем доводи щодо обґрунтованості розміру витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у цій справі, а також дослідивши надані ним докази на підтвердження понесених судових витрат, суд доходить до висновку про часткове часткового стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв, то у висновках Великої Палати у справі №755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі №915/237/18). В постанові Великої Палати у справі №910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial