Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника, звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, в якій просила стягнути на її користь з Державного бюджету України на її користь безпідставно набутих коштів у розмірі 17000 грн., а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що [PERSON] має фармацевтичну освіту, навчається на другому фармацевтичному факультеті Запорізького державного медико-фармацевтичного університету та працює на посаді фармацевта в ТОВ «Подорожник Миколаїв». Перебуває на військовому обліку у [INFO] . 17 жовтня 2024 року посадовою особою [INFO] майором [PERSON] на підставі ст. 235 КУпАП складено адміністративний протокол № 328/2024, в якому зафіксовано, що позивач у період з 18 травня 2024 року до дати складання протоколу не з`явилася до РТЦК та СП за місцем проживання з метою взяття на військовий облік, чим, на думку органу, порушила вимоги ч. 2 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пп. 1 п. 1 додатку 2 до Порядку ведення військового обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487. 21 жовтня 2024 року начальником [INFO] підполковником [PERSON] винесено постанову № 328/2024 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. за ч. 3 ст. 210 КУпАП. Позивач оскаржила вказану постанову в судовому порядку. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.11.2024 р. у задоволенні позову відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2025 р. рішення суду першої інстанції скасовано, а позовні вимоги позивача задоволено. Постанову [INFO] № 328/2024 було скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Однак, внаслідок скасування постанови, сплачений позивачем штраф у сумі 17 000 грн. утримується державою без правової підстави, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 13.06.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва. 19.06.2025 року через систему «Електронний суд» представником відповідача [INFO] Суліменко І.А. подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки адміністративне стягнення у вигляді штрафу було накладено законно, а скасування постанови апеляційним судом не свідчить про неправомірність дій посадових осіб [INFO] . Також наголосив, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, а відтак не має можливості здійснювати їх повернення. Крім того, позивач не надав належних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди чи протиправної поведінки з боку відповідача. 23.06.2025\~року через систему «Електронний суд», представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області Самарською Т.А. подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначила, що позивачка помилково визначила Головне управління відповідачем, оскільки відповідно до чинного законодавства Головне управління є органом виконання судових рішень щодо стягнення коштів з Державного бюджету, а не стороною у спорах про повернення коштів. Вказала, що на момент подання відзиву Головне управління не отримувало від [INFO] подання про повернення помилково або надміру сплачених коштів у розмірі 17 000 грн. Вказані кошти були сплачені безпосередньо до Державного бюджету, а не на рахунок Головного управління, яке не набувало і не зберігало ці кошти, тому посилання позивачки на статтю 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованим. Зазначила, що повернення таких коштів здійснюється виключно за наявності відповідного подання (висновку, повідомлення) контролюючого органу ТЦК та СП відповідно до Порядку № 787. Примусове зобов`язання Головного управління повернути кошти без наявності таких документів може призвести до нецільового використання бюджетних коштів, що є кримінально караним. Враховуючи викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ганга Д.Г. повідомив, що його клієнтка працює фармацевтом в аптеці «Подорожник». Зазначено, що ТЦК порушено, оскільки позивачка сплатила штраф у розмірі 17 000 грн, однак повернення цих коштів не відбулося. Як представник позивача, він звертався до [INFO] з проханням направити подання до Казначейської служби про повернення сплачених коштів, однак отримав відмову з мотивуванням, що саме ТЦК та СП штраф не накладав і не зобов`язаний повертати гроші. Аналогічна відповідь була отримана і від обласної військової адміністрації. Позивачка більше року не може повернути кошти, сплачені за штраф, що є наслідком незаконних дій ТЦК, зокрема складання постанови про адміністративне правопорушення, яке судом скасовано. Крім того, позивачка зазнала моральної шкоди, яку оцінили у 7 000 грн. Сплачений штраф у сумі 17 000 грн становить приблизно дві місячні заробітні плати позивачки, яка була змушена наймати адвоката, постійно перебувала у стані хвилювання, що призвело до емоційного виснаження. Також, через інцидент у колективі на роботі позивачку вважали порушницею, що принизило її честь і гідність, що вплинуло на її ділову репутацію та погіршило якість навчання. В результаті чого, незаконні дії ТЦК спричинили матеріальну та моральну шкоду позивачці. Претензій до Казначейської служби позивачка не має, однак змушена була залучити її до справи. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області Самарська Т.А. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, що передбачає обов`язковість дотримання законності та справедливості всіма органами державної влади та посадовими особами. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено,\~що 17 жовтня 2024 року начальником відділення військового обліку та бронювання [INFO] майором [PERSON] , на підставі ст. 235 КУпАП, було складено протокол №328/2024 про адміністративне правопорушення. У протоколі зазначено, що [PERSON] в період з 18 травня 2024 року по день складання протоколу не зверталася до [INFO] за місцем проживання з метою взяття на військовий облік, чим порушила вимоги ч. 2 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пп. 1 п. 1 Додатку 2 до Порядку ведення військового обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487. На підставі викладеного, в її діях вбачалося правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, вчинене в умовах особливого періоду. 21 жовтня 2024 року начальником [INFO] підполковником [PERSON] винесено постанову №328/2024, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. [PERSON] сплатила зазначену суму штрафу відповідно до реквізитів, вказаних у постанові. Однак, не погодившись з притягненням до адміністративної відповідальності, звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання протиправною та скасування зазначеної постанови, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у справі № 488/4973/24 у задоволенні позову було відмовлено. Однак, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі № 488/4973/24 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено повністю. Постанову [INFO] №328/2024 від 21 жовтня 2024 року визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Таким чином, судом апеляційної інстанції фактично встановлено незаконність притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП. У зв`язку із скасуванням постанови, сплачений [PERSON] штраф у розмірі 17 000 грн набув статусу коштів, що безпідставно утримуються державним бюджетом без правової підстави. Незважаючи на звернення позивачки з вимогою повернення цих коштів, відповідні органи не вжили заходів щодо їх повернення. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення з державного бюджету безпідставно утриманих коштів у сумі 17 000 грн; компенсацію моральної шкоди у розмірі 7 000 грн, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб, прямо гарантоване статтею 56 Конституції України, відповідно до якої "Кожен має право на відшкодування за рахунок держави або органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень." Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 01 листопада 1996р № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У рішенні від 03 жовтня 2001р. №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та ст. 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62). У пункті 10-1 Постанови від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Відповідно до чіткої та усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладання зусиль для його відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. Відповідно до статті 80 Закону України «Про державну службу», матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним або юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з п.п 2 п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 17000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 7000 грн. грошової компенсації моральної шкоди, суд виходить з такого. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачка просить відшкодувати шкоду, завдану безпідставним притягненням її до адміністративної відповідальності на підставі постанови про адміністративне правопорушення, яку було скасовано судом апеляційної інстанції, а провадження у справі закрито. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, що було встановлено судом апеляційної інстанції. Суд бере до уваги тривалість адміністративного провадження, необхідність сплати значної суми штрафу, залучення адвоката для захисту своїх прав, вплив ситуації на психологічний стан позивачки, її репутацію в трудовому колективі, а також переживання, пов`язані з відновленням її прав та доброго імені. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що справедливою та обґрунтованою компенсацією моральної шкоди у даній справі є сума в розмірі 200 грн. Враховуючи повне та всебічне з`ясування обставин справи, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що досліджені судом і оцінені у їх сукупності, а також встановивши відповідні правовідносини і застосувавши норми права, що регулюють ці правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. З урахуванням наведеного, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 1937,92 грн., який був сплачений позивачем. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: approved