Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 лютого 2022 року [PERSON] уклала з АТ «Таскомбанк» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №002/14322910-СК_SB. 28 лютого 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року - реєстру прав вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 24\~072,12 грн., з яких: 16 000 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 8\~072,12 грн. загальна заборгованість по відсотках. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконала свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» і попереднього кредитора, та з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула представник позивача звернулась до суду з цією позовною заявою в якій просила стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором №002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року в загальному розмірі 24072,12 грн., з яких: 16 000 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 8 072,12 грн. загальна заборгованість по відсотках, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Новокодацького районного суд міста Дніпра від 09 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача Волкової Г.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила відмовити у задоволенні позовної заяви ТОВ «ФК «ЄАПБ» у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що позивач посилається на договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року, проте матеріали справи не містять жодного доказу існування кредитного зобов`язання відповідача за кредитним договором із зазначеним номером та датою. Зазначає, що жодний з доданих до позовної заяви документів не містить інформації щодо вказаного кредитного договору, інформації щодо кредитного зобов`язання, розміру кредиту, паспорту кредиту, процентної ставки тощо, хоч якоїсь інформації, яка б дала змогу ідентифікувати кредит та його умови. Жодного згадування про кредитний договір № 002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року, на який посилається позивач як на підставу своїх вимог, у документах наявних у матеріалах справи немає, що унеможливлює встановлення, факту та обсягу кредитного зобов`язання; розміру встановленого кредитного ліміту; процентної ставки за користування кредитними коштами; моменту виникнення прострочення і порядку нарахування санкцій. Вказані обставини свідчать про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих доказів існування кредитного договору та виникнення заборгованості відповідача за ним. В судове засідання представник позивача не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй позовній заяві просила суд розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у своєму відзиві просила розглянути справу без її участі та без участі відповідача, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5\~500 грн. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 10 лютого 2022 року [PERSON] підписала кваліфікованим електронним підписом заяву-договір про комплексне банківське обслуговування, згоду та запевнення клієнта до договору, а також заяву-договір на відкриття банківського вкладу на вимогу для фізичних осіб «zanachka» (а. с. 5-9). Матеріалами справи підтверджено, що 28 лютого 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а. с. 11-12). В матеріалах справи також наявний акт прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року, за яким АТ «Таскомбанк» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» реєстр прав вимоги (а. с. 13). Відповідно до витягу з реєстру прав вимог до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року на загальну суму 24 072,12 грн., з яких: 16 000 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 8 072,12 грн. загальна заборгованість по відсотках (а. с. 14). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року судом встановлено, що станом на 30 квітня 2025 року заборгованість [PERSON] перед AT «Таскомбанк» становить 24 072,12 грн., з яких: 16 000 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 8 072,12 грн. загальна заборгованість по відсотках (а. с. 10). Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Частиною 1 статті 77, статті 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Представник позивача у позовній заяві зазначає, що між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року, та ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року набуло право вимоги до відповідача саме за вказаним кредитним договором. Однак, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] 10 лютого 2022 року підписала: заяву-договір про комплексне банківське обслуговування, згоду та запевнення клієнта до договору, а також заяву-договір на відкриття банківського вкладу на вимогу для фізичних осіб «zanachka». Отже, долучена до матеріалів справи копія договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року є неповною, оскільки містить лише 1-3 та 11 сторінки, і тому суд не може прийняти такий доказ до уваги, як належний і допустимий. Також матеріали справи не містять доказів оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» суми фінансування за умовами договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року. Крім того, представником позивача не надано суду саме кредитного договору №002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року, на який йде посилання у позовній заяві, реєстру прав вимог до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року та долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості, а також не наведені в позовній заяві його істотні умови, зокрема, розмір кредитних коштів, наданих банком відповідачу, відсоткова ставка за договором та інші. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином, також в акті прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором № НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року взагалі не зазначено суми прав вимоги і яку суму фактор сплачує клієнту, лише зазначено, що загальна сума заборгованості складає, але без її визначення розміру (а. с. 17, 18, 28, 29). Тобто, між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» на час укладення договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, та без підтвердження сплати ціни продажу, що передбачено договором факторингу № НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року. Судом встановлено, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факту відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 002/14322910-СК_SB від 10 лютого 2022 року від первісного кредитора АТ «Таскомбанк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу відповідачу [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги №1107 від 11 липня 2025 року надавала адвокат Волкова Г.І., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ЗП №003033, виданого 28 лютого 2023 року (а. с. 52-53). Разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача було також подано до суду: акт №1 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 14 липня 2025 року на загальну суму 5\~500 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №1407 від 14 липня 2025 року про сплату Горшковою М.І. суми 5 500 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги №1107 від 11 липня 2025 року (а. с. 54-55). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Отже, витрати на професійну правничу допомогу у заявленому стороною відповідача розмірі не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність для вказаної цивільної справи, зважаючи на складність справи, заявлений обсяг наданих адвокатських послуг. Враховуючи конкретні обставини справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для такої справи. З огляду на викладене, з урахуванням обґрунтованості, співмірності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що стороною відповідача дійсно документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, та враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача щодо необґрунтованість і недоведеність заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за потрібне стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 5 500 грн., оскільки така сума є співмірною та обґрунтованою за встановлених судом обставин.

Outcome: approved