Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Позивач в особі свого представника адвоката Кирилюка В.Л., звернувся до суду із вище вказаною заявою, відповідно до якої він просив встановити факт постійного проживання його з бабусею [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент відкриття спадщини; та визнати за ним право власності на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева, територія колишньої Озерянківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, розміром 4,63 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж у натурі (на місцевості) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) ЖТ №0257572, у порядку спадкування за заповітом [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року позовну заяву було залишено без руху. Визначені ухвалою суду недоліки були усунені. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2025 року було відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження. Представник Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області надіслав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі; при розгляді справи покладався на розсуд суду; проти задоволення позову не заперечував (а.с.53-54, 83). Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою померлої, підтвердила, що позивач проживав разом із бабусею, періодично з ними також проживала дружина позивача та її син. [PERSON] , як на момент смерті спадкодавиці, так і по теперішній час проживає у вказаному будинку. Суд, дослідивши матеріали справи та взявши до уваги думки учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.10). 13.08.1999 року [PERSON] була складено заповіт, посвідчений Сарафін Л.Ю. секретарем виконавчого комітету Озерянківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, відповідно до якого все своє майно, земельну ділянку та сертифікат на земельну частку (пай) вона заповіла [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). [INFO] помер [PERSON] (а.с.14). Відповідно до довідки приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Андруса А.В. від 06.06.2024 року №140/02-31, спадкова справа №63/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] заведена ним 06.06.2024 на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, поданої [PERSON] , яка діє по довіреності від імені [PERSON] (а.с.13). Родинний зв`язок [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , підтверджується документами, які містяться у спадковій справі №63/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , наданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Андрусом А.В. на виконання вимог ухвали суду (а.с.63-81). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.06.2024 року №140/02-31, [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) у землі, що належав померлій [PERSON] , у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини, відсутності факту проживання з померлою на час відкриття спадщини та відсутності правовстановлюючого документа на право на земельну частку (пай) (а.с.12). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 21.09.2021 року №318, померла [INFO] [PERSON] , 1923 р.н., на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею за вище вказаною адресою на день смерті та протягом 6 місяців після смерті ніхто не був зареєстрований та не проживав (а.с.15). Крім того, належність права на земельну частку (пай) площею 4,63 в умовних кадастрових гектарах, без визначенням меж в натурі (на місцевості) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) ЖТ №0257572, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева, [PERSON] , 1923 року народження, яка померла [INFO] , підтверджується відповіддю Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 27.09.2024 року №05-20/1609 на адвокатський запит (а.с.16); довідкою виконавчого комітету Озерянківської сільської ради від 13.07.2001 року, з якої вбачається, що на утриманні [PERSON] перебуває її неповнолітній син [PERSON] , 1984 року народження (а.с.17); довідкою, виданою старостою Озерянківського старостинського округу Новогуйвської селищної ради Житомирського району Житомирської області №31 від 04.02.2025, з якої вбачається, що із померлою [INFO] [PERSON] на день смерті дійсно проживав [PERSON] , [INFO] , що підтверджують також свідки (а.с.18); копією книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Житомирською РДА (а.с.19); відповіддю Новогуйвснської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 21.05.2024 року №05-20/858, виданої приватному нотаріусу Анатолію Андрусу про те, що [PERSON] , 1923 р.н., дійсно внесена у списки на право на земельну частку (пай) за рахунок земель КСП «Ім. Куйбишева» та їй видано сертифікат на право на земельну частку (пай) ЖТ №0257572, розмір земельної частики (паю) 4,63 в умовних кадастрових гектарах, вартість земельної частики (паю) 20345 грн, підстава для реєстрації №2140 від 10.06.1998 (а.с.20); відповіддю Відділу №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держеокадастру у Житомирській області (а.с.21) та списком громадян, які мають право на земельну частку (пай) за рахунок колективної власності КСП ім. Куйдишева Озерянківської сільської ради (а.с.22-23), рішенням Озерянківської сільської ради Житомирського району про затвердження уточнених списків громадян від 26.12.2003 року (а.с.24); розпорядженням голови Житомирської РДА від 16.10.1996 року №250 (а.с.29) та додатком до нього (а.с.30); розпорядженням голови Житомирської РДА від 10.06.1998 року №140 про зміни та доповнення до розпорядження №250 від 16.10.1996 року (а.с.31); розпорядженням Житомирської РДА Житомирської області від 04.04.2005 №212 (а.с.32). Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Положеннями чинного Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 УК України), а також спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Судом встановлено, що встановлення факту спільного постійного проживання необхідно позивачу для оформлення своїх спадкових прав після смерті бабусі [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку про те, що поданими заявником доказами доведено та показами свідка доводиться, що [PERSON] постійно до часу відкриття спадщини проживав із спадкодавицею [PERSON] , відповідно до чого, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в частині встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. Водночас, позивачем заявлена вимога про визнання за ним права власності на майно у порядку спадкування за заповітом. Суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними правилами спадкування до складу спадщини входять усі права та обов`язки, а також майно, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. За змістом частин 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акту про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно абз. 3 ч. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність», паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Статтями 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є зокрема, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За правилами статей 12, 13, 77-81, 89 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а оцінивши на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку надані докази, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай) площею 4,63 в умовних кадастрових гектарах, без визначенням меж в натурі (на місцевості) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) ЖТ №0257572, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева, однак за життя не встигла оформити своїх прав; позивач в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі. Враховуючи вищезазначене та те, що позивач отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) не має змоги, відповідачем позовні вимоги визнаються, вимоги обґрунтовані та підтверджені доказами, тому суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенні. Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, відтак суд це питання не вирішує.

Outcome: partial