Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

25 травня 2023 року представник позивачів адвокат Лук`ян С.Г., діючи в інтересах позивачів [PERSON] , [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування житлового будинку\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами під\~ [ADDRESS] ,\~укладений між\~ [PERSON] ,\~та [PERSON] ,\~посвідчений 26.09.2022\~року приватним\~нотаріусом Овідіопольського\~районного нотаріального\~округу Білобровою\~О.М.,\~реєстраційний номер\~114 недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належав будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . На початку вересня 2023 року позивачам стало відомо, що у вересні 2022 року відповідач [PERSON] розпорядилася вказаним будинком лише на користь свого одного сина, тобто брата позивача [PERSON] - [PERSON] - іншого відповідача. Представник зазначає, що відповідач [PERSON] не мала наміру розпоряджатися своїм майном на користь одного з синів, а бажала щоб усе її майно було поділено між синами та онуками у рівних частках. Відповідач [PERSON] порушила свої спадкові обіцянка та вчинила оскаржуваний договір дарування в інтересах тільки одного сина відповідача [PERSON] Представник позивачів вказує, що договір дарування був укладений з порушенням вимог закону, при укладенні договору дарування, в технічному паспорту не були зазначені збудовані самочинні споруди, які позивачі побудували в період шлюбу, та які не набули статусу законних та, були приховані відповідачами при посвідченні договору дарування нотаріусом. Переобладнане майно не могло бути предметом договору дарування, укладеному між відповідачами, а тому в даному випадку є всі підстави для визнання правочину недійсним. Тому просить суд, визнати недійсним договір дарування. Спірний правочин укладений між відповідачами [PERSON] та її сином [PERSON] , суперечить принципам справедливості та добросовісності, оскільки достовірно знаючи про існуючі права третіх осіб в даному випадку, які є позивачами, вони не повідомили нотаріуса про вказані обставини та фактично уклали вказаний договір з порушенням законних прав та інтересів позивачів, фактично скривши важливі обставини неправомірності своїх дій, щодо настання негативних наслідків для позивачів. Разом з позовом представником подано клопотання про витребування доказів, виклик свідків та клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 01 червня 2023 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, та витребувано докази за клопотанням представника позивачів. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач [PERSON] 31.08.2023 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що договір дарування був укладений відповідно до вимог закону, власник майна може розпоряджатись своїм майном на свій розсуд. На момент вчинення оспорюваного договору дарування, в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не існувало будь-яких відомостей про реконструкцію житлового будинку, а отже нотаріус правомірно посвідчив спірний договір. Відповідач зазначає, що права позивачів жодним чином не порушені, адже позивачі проживають у даному домоволодінні, визнання договору дарування недійсним не відновить їхні права. Позивачі обрали неефективний спосіб захист своїх прав. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. 04.10.2023 року представник позивачів подав відповідь на відзивю 11.10.2023 року до суду надійшло заперечення представника відповідачів адвоката Юрченко В.В. на клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 30.11.2023 року в задоволенні клопотання представника позивачів [PERSON] про призначення у справі будівельно-технічної експертизи відмовлено. Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоброву Олену Михайлівну (67832, Одеська область, Одеський район, смт Великодолинське, вул Світла, 2). 23.04.2024 року до суду надійшли письмові пояснення у справі від третьої особи приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білобрової О.М. 23.04.2024 року надійшло клопотання представника позивачів [PERSON] про доручення доказів до матеріалів справи копії висновку №06/2024, виготовленого експертом Скибінською Т.М. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року провадження по справі зупинено до залучення в участі у справі правонаступників відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року витребувано від приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу\~Одеської області Білобрової Олени Михайлівни (місцезнаходження: Одеська область, Одеський район, смт Великодолинське, вул Світла, буд 1) належним чином завірену копію спадкової справи №19/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , а також витяг зі Спадкового реєстру про заповіти, а також витяг зі Спадкового реєстру про заповіти. На виконання ухвали суду 12 грудня 2024 року надано копію спадкової справи №19/2024, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 21 січня 2025 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача [PERSON] її спадкоємця [PERSON] , [INFO] . 03.04.2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він просив позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним - задовольнити повністю, а саме: визнати недійсним договір дарування житлового будинку господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 26.09.2022 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Білобровою О.М., реєстраційний номер 114. Ухвалою суду від 05 травня 2025 року підготовче провадження у справі за закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті . Представник позивачів адвокат Лук`ян С.Г. в сдовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник відповідачів адвокат Юрченко В.В. в судовому засіданні просила відмовити у позові з підстав, викладених у заявах по суті справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоброва Олена Михайлівна, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] [INFO] , на праві приватної власності належав будинок [ADDRESS] , який складається з житлового будинку під літерою «А» загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі площею 37,6 кв.м. з надвірними спорудами: літня кухня під літерою «В», споруди N?l. У вказаному будинку, окрім [PERSON] , зареєстровані: її сини [PERSON] з 1998 року, [PERSON] , [PERSON] з 2000 року, колишня дружина [PERSON] з їх спільними дітьми. 26 вересня 2022 року приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білобровою О.М. був посвідчений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , та складається з одного житлового будинку - під літерою «А». загальною плошею 39,1 кв.м. в тому чисді житловою площею. Відповідно до Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2024 року [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за договором дарування від 26.09.2022 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За життя покійна склала останній заповіт, яким все своє майно заповідала відповідачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] , була відкрита спадкова справа №19/2024, згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №19/2024 Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~стаття 263 ЦПК України). Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Статтею 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Звертаючись до\~суду із\~позовом про\~визнання недійсним\~договору дарування\~ дарування\~житлового будинку\~господарськими будівлями\~та спорудами\~під [ADDRESS] ,\~укладений між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~посвідчений 26.09.2022\~року приватним\~нотаріусом Овідіопольського\~районного нотаріального\~округу Білобровою\~О.М.,\~реєстраційний номер\~114, представник позивачів посилався на невідповідність його сімейним домовленостям між сторонами та те, що при посвідченні спірного договору відповідачі приховали від нотаріуса самочинне будівництво. Приватний нотаріус при посвідченні договору дарування встановила осіб дарувальника та обдарованого за паспортом, перевірила їх дієздатність, роз`яснила сторонам зміст\~статей 174 ПК України\~20, 21, 81, 86, 88, 90, 91, 99, 110, 111, 120, 126, 131, 132 ЗК України, 225, 226, 229, 230, 231, 234, 235, 334 ЦК України, встановила дійсну волю дарувальника на розпорядження майном. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя\~статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Відповідно до статей\~79,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач у силу положень\~ЦПК України\~щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею не виконано, хоча є її процесуальним обов`язком. З урахуванням зазначеного, суд приходить до обґрунтованого висновок про відсутність правових підстав для визнання правочину недійсним. Статтею 41\~Конституції України та статтею1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Частина 2\~статті 328 ЦК України\~передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 зроблено висновок, що "законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. ". У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №202/7377/16-ц зазначено, що "задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою". У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі №521/21538/19 вказано, що "позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними". Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). У даній справі звертаючись до суду з позовом позивачі посилалися на те, що відповідачами здійснено відчуження самочинного будівництва, протиправно здійсненого позивачами на самовільно зайнятій земельній ділянці. Визнання недійсним договору дарування нерухомого майна не забезпечать усунення порушень спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про проведення відповідної перебудови або знесення самочинного будівництва, визначених у статті 376 ЦК України, виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Тому належним способом захисту прав власності є вимога про проведення відповідної перебудови або знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог. Обрання неефективного способу захисту своїх прав є підставою для відмови в позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК Українипредметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідн остатті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першоїстатті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, дослідивши та оцінивши надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed