Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області, Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання права на земельну частку (пай). Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] з 12.02.1986р. працював та був членом колгоспу «Ленінський шлях», що у с. Козин, Червоноармійського району Рівненської області. Колгосп «Ленінський шлях» у 1992 році був реорганізований у КСП «Нива». Позивач був звільнений з роботи 13.10.1995р. за власним бажанням та з 08.02.1996р. працював у КСП «Світанок» Радивилівського району Рівненської області. Надалі, згідно рішення зборів уповноважених від 03.12.1999р. на базі КСП «Нива» створено сільськогосподарський виробничий кооператив (СВК) «Козин». Рішенням Козинської сільської ради народних депутатів Радивилівського району Рівненської області від 22.02.1995р. №2 КСП «Нива» було передано у колективну власність земельну ділянку площею 25341 га. для сільськогосподарського використання відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серії РВ №00017 від 20.04.1995р., з метою її подальшого паювання між членами КСП. Проте, з невідомих причин позивач був відсутній в списках членів КСП «Нива» на розпаювання та не отримав належний йому земельний пай. Хоча, на думку позивача, мав на це повне право як член, оскільки відповідно до Порядку паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, відповідно до списку що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, позивач змушений звернутися з даним позовом до суду та просить визнати за ним право на земельну частку (пай) як члена колишнього КСП «Нива» в середньому розмірі частки (паю) по даному господарству 2,46 умовних кадастрових гектара без визначення її меж в натурі за рахунок земель на території Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області. Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 04.12.2024 року відкрито провадження у даній справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. 17.12.2024р. до суду надійшов відзив відповідача Дубенської районної державної адміністрації, з якого вбачається, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки всі питання щодо земель, які перебувають у колективній власності та були передані КСП, відносяться до територіальних громад, на території яких вони розташовані, та які представляють відповідні сільські ради, а тому просить виключити Дубенську районну державну адміністрацію з числа відповідачів. 24.12.2024р. до суду надійшов відзив відповідача Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області, з якого вбачається, що хоч позивач і був членом КСП «Нива», однак його не було включено до списку-додатку до державного акту на право колективної власності, а проколом №1 загальних зборів членів колективного с/г підприємства «Нива» від 19.02.1997р. позивача було виключено зі списків членів КСП «Нива» та позбавлено права на земельний пай. Зазначені дії зборів членів КСП «Нива» позивач не оскаржував, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай), а тому вважає позов безпідставним. Крім цього, просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивач пропустив трирічний строк позовної давності для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі. Додатково позивач в судовому засіданні зазначив, що він знав, що його не було додано до списку-додатку до державного акту, він неодноразово усно звертався до керівництва КСП «Нива» щодо включення його до списку. Часу займатися зазначеним питанням у нього на той час не було через сімейні обставини, а тому він лише зараз звернувся до суду за захистом. Представник позивача зазначила, що право позивача на земельний пай не обмежується часовими проміжками, а тому до даних правовідносин не може бути застосована позовна давність. Представник відповідача Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області та представник третьої особи Держгеокадастру у Рівненській області в судове засіданні не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у позові, надав пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Повно та всебічно проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] 12.02.1986р. був прийнятий на роботу в колгосп «Ленінський шлях» підвозчиком кормів ферми №2, який в подальшому був реорганізований в КСП «Нива». 13.10.1995р. [PERSON] був розрахований з роботи по особистому бажанню. [PERSON] був звільнений з членів КСП «Нива» 08.02.1996р. (протокол зборів членів №1 від 08.02.1996р.). Протоколом №1 зборів членів КСП «Нива» від 19.02.1997р. [PERSON] було позбавлено права на земельний пай. Згідно рішення Козинської сільської Ради народних депутатів Радивилівського району Рівненської області від 22.02.1995р. вбачається, що Козинська сільська Рада народних депутатів вирішила передати КСП «Нива» в колективну власність землю сільськогосподарського призначення. 20.04.1995р. КСП «Нива» було видано Державний акт на землю РВ №00017 зі списком громадян членів КСП. З зазначеного списку вбачається, що у списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства «Нива», які мають право на отримання земельної частки (паю) [PERSON] не значиться. Статтею 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом спору у даній справі є визнання права на земельну ділянку (пай). Згідно зі статтею 1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" № 2114-ХІІ від 14.02.1992(далі - Закон № 2114-ХІ) року колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 2114-ХІ об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Відповідно до пункту 1Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"(далі Указ № 720/95), паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Статтею 1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2\~цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому\~законом\~порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За змістом статей 22,23\~ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності таких умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акту. На підставі пункту 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває прав на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Абзацом 4 пункту 24постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~від 16\~квітня 2004\~року «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» встановлено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами у таких справах згідно з Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо вирішення\~питання колективної\~власності на\~землю,\~удосконалення правил\~землекористування у\~масивах земель\~сільськогосподарського призначення,\~запобігання рейдерству\~та стимулювання\~зрошення в\~Україні» з 01.01.2019 р. є територіальні громади, на території яких розташовані землі колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. Суд зазначає, що, вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акту про право колективної власності на землю. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акту про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. При цьому слід розмежовувати поняття трудової участі осіб у діяльності колгоспів (а потім і КСП) та членства в цих колективах. Як встановлено судом, позивач перебував у трудових відносинах з КСП «Нива», а також був її членом на час отримання КСП «Нива» державного акту на землю, однак з невідомих причин його не було включено до списків громадян - членів КСП «Нива», які мали право на земельну частку (пай), на його ім`я не видали відповідний сертифікат на право на земельну частку (пай), а відтак і державний акт на право власності на земельну ділянку. В 1996р. позивача було виключено зі списків членів КСП «Нива» та у 1997р. було позбавлено права на земельний пай, тобто фактично було відмовлено у внесенні його до списку. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , станом на час видачі 20.04.1995 року КСП «Нива» державного акту серії РВ №00017 перебував членом КСП, суд приходить до висновку, що не включення його до списку, доданого до вказаного державного акту, неможна вважати правомірним. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році (рік видачі державного акту на землю КСП «Нива), а згодом і у 1997р. (рік позбавлення позивача права на земельний пай, тобто фактична відмова членів КСП «Нива» у внесенні позивача до списку), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у листопаді 2024 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він не надав. Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2024 році [PERSON] вказував на скрутне матеріальне становище, проблеми зі здоров`ям, сімейні обставини та ту обставину, що лише у 2024р. було порушено його право на земельний пай відмовою Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області у його виділенні. Разом з тим, суд не може визнати зазначені причини пропуску строку на звернення до суду поважними, виходячи з наступного. Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не наведено. Стосовно посилань представника позивача, що право позивача на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності, про що неодноразово зазначав Верховний суд, суд зазначає наступне. Суд критично\~ставиться до\~таких тверджень\~представника позивача,\~оскільки вказані\~висновки Верховного\~Суду (зокрема,\~висловлені в\~постановах Верховного Суду\~від 29\~вересня 2021\~року у\~справі №181/257/19\~та від\~03\~листопада 2021\~року у\~справі №540/1100/18)мають бути застосовані лише до особи в якої право на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), тобто особи яка включена до списку осіб, доданого до державного акту. Оскільки, позивач не був включений до списку членів КСП «Нива», вказані висновки Верховного Суду щодо захисту без обмеження строком позовної давності не можуть бути застосовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed