Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

Рух справи 19.11.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов позов заява [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Курінний Сергій Юрійович, до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром» (далі за текстом - ТОВ Старкпром»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, в якому позивач просить: «1. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33297173 від 30.12.2016 р., прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Людмилою Володимирівною, на підставі якого внесено запис: № 18428244 від 29.12.2016 р., про реєстрацію права власності на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Старкпром» (код ЄДРПОУ: 40486447, місцезнаходження: 04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 4-А). 2. Витребувати земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ).» Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В. Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Курінного Сергія Юрійовича про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом: «1. Накладення арешту на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ). 2. Заборони будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які дії з державної реєстрації права власності та/або інших речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ).» Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.11.2024 для розгляду заяви про забезпечення позову визначено суддю Коваленко І.В. 21.11.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва задоволено заяву [PERSON] , в інтересах якої діє - адвокат Курінний Сергій Юрійович, про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Заборонено будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які дії з державної реєстрації права власності та/або інших речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташовану за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача [PERSON] та про місцезнаходження юридичної особи - відповідача ТОВ «Старкпром». Відповіді на такі запит отримані з Єдиного державного демографічного реєстру та з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22.11.2024. 25.11.2024 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі по вказаній позовній заяві. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання, яке призначено на 28.01.2025 на 10:30 год. Сторонам та третій особі роз`яснено їхні права на подання заяв по суті справи у строки, визначені ст.178 ЦПК України. 30.12.2024 року (вх.№71598) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна подала до суду надійшла заяву про розгляд справи без її участі. 28.01.2025 року, з метою не порушення процесуальних прав відповідачів, підготовче засідання відкладено до 12.00 години 19.02.2025 року. 19.02.2025 року, за клопотанням представника відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевського Р.О., підготовче засідання відкладено до 10.30 години 11.03.2025 року. 11.03.2025 року, за клопотанням представника відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевського Р.О., підготовче засідання відкладено до 31.03.2025 року на 14.00 годину, надано час для подання відзиву. 31.03.2025 за клопотанням представника відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевського Р.О. підготовче засідання відкладено до 29.04.2025 року на 12.00 годину. 31.03.2025 року (вх.№18118) представник відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевський Р.О. через систему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов. (а.с.161-250 (д) т.1). 28.04.2025 року (вх.№23894) представник позивача - адвокат Курінний С.Ю. подав до суду відповідь на відзив з доказами направлення відповіді на відзив іншим учасникам справи. За змістом відповіді на відзив позивач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову. Позовні вимоги підтримує та просить задовільнити. (а.с.11-26 т.2) 28.04.2025 року (вх.№23891) представник відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевський Р.О. через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 29.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «Старкпром» - Цирулевського Р.О. про закриття провадження у справі - відмовлено. 29.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва у вказаній цивільній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на «04» червня 2025 року на 14:00 годину, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва (02105, м. Київ вул. Пластова, 3 каб. 8), із встановленням загального порядку дослідження доказів у справі. Доводи позову Щодо фактичних обставин справи позивач вказувала, що 26.01.2007 року між нею - [PERSON] (надалі - Позичальник, Позивач) та ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», код за ЄДРПОУ 09807862) (надалі - Банк) було укладено Кредитний договір № 10 (надалі - Кредитний договір). Для забезпечення належного виконання Позичальником обов`язків по Кредитному договору, 26.01.2007 р. між Позивачем та Банком укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинною В.В., реєстраційний № 70 (надалі - Іпотечний договір), предметом якого, згідно п. 1.3. Іпотечного договору, були майнові права на земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:598:0030 (надалі також - Предмет іпотеки, Земельна ділянка). Земельна ділянка перебувала у власності [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 925864 від 06.07.2007 р. 12 серпня 2009 року на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р. накладено арешт на Предмет іпотеки. Номер запису про обтяження: 41852762, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641 (надалі - Арешт). Звертала увагу, що Арешт був припинений 07.05.2021 р. на підставі постанови Києво- Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2017 р. по справі № 369/11744/14- к. При цьому, позивач вказувала, що 26.05.2016 року між Банком (Первісний кредитор) та ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» (код за ЄДРПОУ 38899260) (Новий кредитор) були укладені Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 10 від 26.01.2007 р. та Договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської обл. Новосад О.П., за реєстровим № 2359. Відповідно до вказаних договорів ТОВ «ФК «Укрфінресурс» стало новим кредитором по Кредитному договору та Іпотечному договору. 26.05.2016 року між ТОВ «ФК «Укрфінресурс» (Первісний кредитор) та ТОВ «Старкпром» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 10 від 26.01.2007 р. та Договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської обл. Новосад О.П., за реєстровим № 2365. Відповідно до вказаних договорів ТОВ «Старкпром» стало новим кредитором по Кредитному договору та Іпотечному договору. 29.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. проведено державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» на підставі Іпотечного договору в порядку позасудового звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем (номер запису про право власності: 18428244). Згодом, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2021 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459, ТОВ «Старкпром» продало Земельну ділянку [PERSON] . Позивач наголошувала, що при реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» порушено приписи ряду нормативно-правових актів, таких як: Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України «Про іпотеку» та недотримано порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки позасудовим шляхом. В обґрунтування позову, позивачем вказується, по-перше: на незаконність проведеного звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим шляхом до 04.02.2019 р. при наявності арештів на іпотечному майні. Як зазначає позивач, 26.01.2007 року між [PERSON] (надалі - Позичальник, Позивач) та ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», код за ЄДРПОУ 09807862) (надалі - Банк) був укладено Кредитний договір № 10 (надалі - Кредитний договір). Для забезпечення належного виконання Позичальником обов`язків по Кредитному договору, 26.01.2007 р. між Позивачем та Банком укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинною В.В., реєстраційний № 70 (надалі - Іпотечний договір), у відповідності до п. 1.3. якого предметом іпотеки були майнові права на земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:598:0030 (надалі також - Предмет іпотеки, Земельна ділянка). Земельна ділянка перебувала у власності [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 925864 від 06.07.2007 р. Згідно з укладеним Іпотечним договором приватним нотаріусом КМНО Пашинною В.В., відповідно до законодавства України, 26.01.2007 р. накладено заборону відчуження Предмета іпотеки. 12.08.2009 року на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р. накладено арешт на Предмет іпотеки. Номер запису про обтяження: 41852762, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641 (надалі - Арешт). Позивач звертала увагу, що Арешт був припинений 07.05.2021 р. на підставі постанови Києво- Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2017 р. по справі № 369/11744/14- к. Натомість, незважаючи на вказане вище обтяження, 29.12.2016 р. приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. зареєструвала вправо власності на Предмет іпотеки за ТОВ «Старкпром» на підставі Іпотечного договору. Номер запису про право власності: 18428244, внаслідок чого, за твердженням позивача, відбулось з порушенням вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення від 29.12.2016 р., яка чітко передбачала таку підставу для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, як наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначала, що підставою виникнення права власності ТОВ «Старкпром» на Предмет іпотеки є Іпотечний договір, тобто іпотекодержатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на Предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказувала на те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» опублікований 03 листопада 2018 року, набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року, тому його приписи не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли до 04.02.2019 р. Отже, на думку позивача, наявний арешт та зареєстроване обтяження на Земельній ділянці, які були чинними на момент звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим шляхом, перешкоджали здійснити реєстрацію права власності на Предмет іпотеки за ТОВ «Старкпром», що прямо передбачено ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В обґрунтування позову, позивач також посилається на преюдиційність фактів, встановлених у судовому рішенні, що передбачено ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Позивач стверджує, що в січні 2017 року вона звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; та визнання недійсним укладеного ТОВ «Старкпром» та [PERSON] договору іпотеки від 13 січня 2017 року № 56 на вказану земельну ділянку, посвідченого приватним нотаріусом Джуринською Л.В. 13.01.2017 року та зареєстрованого у реєстрі за № 33422972. Після третього кругу розгляду даної справи (справа №755/1228/17) в судах, постановою Київського апеляційного суду від 23.08.2023 р., яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 07.10.2024 р., апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. в частині позовних вимог [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено у мотивувальній частині, викладено її в цій частині в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. залишено без мін. Судом апеляційної інстанції, серед іншого, було встановлено, шо на час внесення державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. запису № 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ТОВ "Старкпром" на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] було чинне обтяження: в розділі "Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна" реєстраційний номер 8960641, вчинене 12 серпня 2009 року реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора - арешт нерухомого майна (спірної земельної ділянки) на підставі постанови слідчого СВ Києво- Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенанта Кравченка Д.М. винесена в межах кримінальної справи № 13-3556. Судом встановлено, що вказаний арешт на земельну ділянку був скасований лише 31 січня 2017 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області у кримінальній справі № 369/11744/14-к. У звязку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині неправомірності внесення 29 грудня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. запису № 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ТОВ "Старкпром" на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, серія та номер 70, виданий 26 січня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Пашинною В.В., договору про відступлення прав за договором іпотеки N 2359, виданого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (далі - ЛМНО) Новосад О.П., договору про відступлення прав за договором іпотеки N 2365, виданого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом ЛМНО Новосад О.П. Позивач звертала увагу, що Київський апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу Позивача, також посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду з аналогічного питання: постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 р. у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19); постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21). Позивач звертала увагу суду, що у справі № 755/1228/17 за її позовом до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки все ж таки було відмовлено, оскільки на час вирішення справи судом апеляційної інстанції (23.08.2023 р.) до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було внесено зміни і спосіб захисту Позивача став неефективним. Отже, за твердженням позивача, суд апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи №755/1228/17 встановив обставини неправомірності дій державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. щодо внесення 29.12.2016 р. запису № 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Старкпром» на Земельну ділянку. В обґрунтування позову, позивач також посилається на обставини, внаслідок яких дії приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. при реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» визнано незаконними. Зазначає, що 12.09.2022 року комісією у складі співробітників Відділу камеральних перевірок та моніторингу у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та бізнесу Управління обліку та контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації Департаменту держаної реєстрації Міністерства юстиції України (надалі - Комісія) складено Акт за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Джуринської Людмили Володимирівни (надалі - Акт) щодо обставин здійснення даним нотаріусом реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром». Зокрема, позивач вказує, що Комісією встановлено внесення приватним нотаріусом Джуринською Л.В. інформації в базу даних заяв Державного реєстру прав щодо реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030, проте, відповідно до електронних копій документів, долучених до Заяви, предметом правочинів є земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030. В подальшому нотаріусом за результатом розгляду заяви про внесення змін до Державного реєстру прав від 30.12.2016 № 20453260, прийнято рішення про внесення змін від 30.12.2016 № 33297173, на підставі якого до розділу Державного реєстру прав 1139732980000 внесено зміни до кадастрового номеру земельної ділянки з «8000000000:66:798:0030» на «8000000000:66:598:0030». З відомостей Державного реєстру прав встановлено, що приватним нотаріусом Джуринською Л.В. під час розгляду Заяви та Заяви1 не здійснено жодного пошуку у Державному реєстрі прав, а також у його складових частинах. У свою чергу в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030 зареєстровано арешт нерухомого майна (номер запису 8960641), зареєстрований на підставі постанови К.С. № 13-3556 10.08.2009, СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл„ ст. лейтенант [PERSON] . Таким чином, при проведенні реєстраційних дій, приватним нотаріусом Джуринською Л.В. порушено вимоги пунктів 7, 12 Порядку № 1127, пунктів 10, 11 Порядку № 1141, статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зважаючи на встановлені факти та негативні наслідки допущеного порушення, яке полягає у проведені державної реєстрації права власності всупереч прямої заборони, визначеної законодавством, Комісія запропонувала застосувати до приватного нотаріуса Джуринської Л.В. заходи реагування за вчинене порушення та зловживання у сфері державної реєстрації прав. На підставі висновків даного Акту, наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2022 № 1908/7 «Про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Джуринської Людмили Володимирівни» та відповідно до нормативно- правових актів, Міністерством Юстиції України прийнято Наказ № 3831/5 від 12.09.2022 р. про тимчасове блокування державному реєстратору - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Джуринській Людмилі Володимирівні доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 14 днів. Тобто, за твердженням позивача, описаними вище діями, приватний нотаріус Джуринська Л.В. таким чином обійшла пряму заборону (обтяження, що накладене на підставі Арешту) в базі даних Державного реєстру прав щодо неможливості проведення державної реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром». В обґрунтування позову, позивач також посилається на ту обставину, що наявність обтяження Предмета іпотеки, який накладений у порядку кримінального судочинства, унеможливлювало позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач при цьому посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 р. по справі № 199/8324/19, а саме: «наявність запису про заборону відчуження майна саме у контексті її накладення у порядку кримінального судочинства є перешкодою для здійснення державним реєстратором дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.». Натомість, як зазначає позивач, обтяження № 41852762 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641), яке зареєстроване 12.08.2009 р. о 12:30:06 год. на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р., що відноситься, в тому числі, й до Предмета іпотеки, накладене у порядку кримінального судочинства й жодним чином не може бути здійснене на користь іпотекодержателя ТОВ «Старкпром». Позивач стверджує, що приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. на підставі п. 5, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, 29.12.2016 р. повинна була відмовити ТОВ «Старкпром» в реєстрації права власності на Предмет іпотеки у зв`язку з: наявністю на земельній ділянці обтяження (номер запису про обтяження: 41852762, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641), яке внесено 12.08.2009 р. о 12:30:06 год. на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р.; відсутністю в ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідних винятків для не застосування п. 6 ч. 1 ст. 24 даного Закону. В обґрунтування позову, позивач також посилається на обставини порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначала, що пунктом 5.2. Іпотечного договору передбачалось, що Банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 5.3. Іпотечного договору, Банк у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. Згодом, право вимоги по Кредитному договору та Іпотечному договору перейшло до ТОВ «Старкпром», на підставі ряду укладених договорів відступлення права вимоги, про які позивачем зазначалось вище. 08.06.2016 року ТОВ «Старкпром» склав Заяву № б/н про вимогу про повернення боргу за Кредитним договором № 10 від 26 січня 2007 року (надалі - Заява), в якій Відповідач-2 зазначив, що станом на 08.06.2016 р. обов`язок щодо погашення заборгованості по Кредитному договору [PERSON] не виконала, а тому вимагає від Позивача повернути борг за Кредитним договором в розмірі 2 442 367,73 грн. та попередив, що у випадку невиконання вищезазначеної вимоги ТОВ «Старкпром» зверне стягнення на майно, передано в іпотеку за Договором іпотеки, а саме: на Земельну ділянку, що буде відбуватися шляхом переходу права власності на майно за ціною 750 000,00 грн. визначеною на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності від 08.06.2016 р. Заява була передана ТОВ «Старкпром» приватному нотаріусу КМНО Колесник О.І. для її вручення Позивачу. Згодом приватний нотаріус КМНО Колесник О.І. видав Відповідачу-2 Свідоцтво від 22.07.2016 р. за реєстровим № 1302, в якому вказано, що Заява була передана Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» та одержана адресатом 13 червня 2016 року. Позивач звертала увагу суду, що Заява не відповідає вимогам, вказаним в ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки в ній відсутній строк, протягом якого [PERSON] повинна погасити заборгованість за Кредитним договором. Посилаючись на вимоги п. 6, абз. 1 п. 9, п. 57, п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 16.11.2016 р. на момент реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром»), позивач наголошувала, що у ТОВ «Старкпром» були відсутні докази отримання Позивачем письмової вимоги іпотекодержателя (Заяви) і також такий документ не надавався приватному нотаріусу КМНО Джуринській Л.В. при реєстрації права власності на Земельну ділянку за Відповідачем- 2. Звертала увагу, що Свідоцтво приватного нотаріусу КМНО Колесник О.І. від 22.07.2016 р. не є документом, який відповідно до чинного законодавства України про поштовий зв`язок підтверджує отримання [PERSON] цінного листа, надісланого даним нотаріусом 09.06.2016 р. разом із Заявою. На думку позивача, враховуючи, що ТОВ «Старкпром» разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно реєстрації права власності на Земельну ділянку не подано приватному нотаріусу КМНО Джуринській Л.В. докази отримання [PERSON] вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором забезпеченим іпотекою - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. повинен був відмовити у державній реєстрації прав на підставі п.3 ч. 1 ст. 24 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки Відповідач- 2 не надав всі належні документи для такої реєстрації. В обґрунтування позову, позивач також посилається на такі обставини, як наявність кримінальних проваджень, що стосуються обставин справи. З приводу цього, звертала увагу, що за викладеними обставинами, які зазначені в даній позовній заяві, в провадженні слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 12017100040000665 від 18.01.2017 р. за заявою [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 КК України. Постановою слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Дзюбенка О.В. від 18.01.2017 р. Земельну ділянку визнано в кримінального провадженні № 12017100040000665 від 18.01.2017 р. речовим доказом. Постановою слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві від 27.01.2017 р. визнано [PERSON] потерпілою у кримінальному провадженні № 12017100040000665 від 18.01.2017 р. В ході проведення слідчих дій в даному кримінальному провадженні та здійснивши тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у володінні ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства Юстиції України, а саме: перевіривши які дії перед реєстрацією майна було здійснено [PERSON] , стало зрозуміло, що останній було відомо про арешт майна. Не дивлячись на це, [PERSON] здійснено перереєстрацію майна. Попередньому директору компанії ТОВ «Старкпром» [PERSON] вручено підозру за ст. 382 КК України, а саме: невиконання рішення суду, оскільки було зібрано достатньо доказів, які свідчили про невиконання останнім ухвал про арешт майна, які були прийняті Дніпровським районним судом, та скеровано обвинувальний акт відносно [PERSON] до Дніпровського районного суду м.Києва. Також, слідчим відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12022100040001954 від 26.07.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 362 КК України, в якому [PERSON] визнано потерпілою. Відповідно до наявних у матеріалах даного кримінального провадження документів Державного підприємства «Національні інформаційні системи», реєстрацію здійснено приватним нотаріусом Джуринською Л.В. з використанням інформаційних довідок №192758867 та № 194048853. Так, у довідці №192758867 міститься інформація по земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030, тобто у довідках зазначено неправильний кадастровий номер, у зв`язку з цим реєстратору на набувача земельної ділянки вдалось в подальшому зареєструвати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030, обійшовши арешт майна, за ТОВ «СТАРКПРОМ». Окрім цього, опрацювавши надану Державним підприємством «Національні інформаційні системи» інформацію, на підставі ухвали Дніпровського районного суду, стало відомо, що відповідно до відомостей, сформованих документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки кадастровий номер: 8000000000:66:598:0030, приватний нотаріус Джуринська Л.В., до 30 грудня 2016 року здійснювала перевірку у базі даних про реєстрацію заяв та запитів по правильному кадастровому номеру ділянки, де пересвідчилась про те, що на земельній ділянці наявний арешт. Тобто, під час реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» було порушено не тільки норми законодавства України, а й вчинено кримінальне правопорушення, яке розслідується в межах кримінальних проваджень. В обґрунтування позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач зазначала, що 09.06.2021 р. між ТОВ «Старкпром» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459, за умовами якого [PERSON] став власником Земельної ділянки. Враховуючи зазначені вище позивачем обставини незаконного отримання ТОВ «Старкпром» у власність Земельної ділянки, позивач вважає, що й надалі Відповідач-2 не мав право продавати дану нерухомість іншій особі - Відповідачу-1. Позивач вказувала, що право власності на Земельну ділянку реєструвалось кілька разів. Останнім власником даної нерухомості є [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2021 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459. В свою чергу реєстрація права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром», яке відбулось 29.12.2016 р., було проведено з порушенням норм законодавства України, на підтвердження чого позивач посилається на додані до позовної заяви докази та на встановлені преюдиційні факти у справі № 755/1228/17. Відповідно, як стверджує позивач, Земельна ділянка вибула з володіння Позивача поза волею останнього та [PERSON] має право витребувати це майно від його набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Щодо поважності причини пропуску строку позовної давності щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром», позивач зазначала наступне. Враховуючи, що приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. проведено державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» 29.12.2016 р., то строк позовної давності щодо скасування даного рішення державного реєстратора, станом на сьогоднішній день, вже минув. Позивач вказувала, що в січні 2017 року вона звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки. Після третього кругу розгляду даної справи в судах, постановою Київського апеляційного суду від 23.08.2023 р., яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 07.10.2024 р., апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. в частині позовних вимог [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінити у мотивувальній частині, виклавши її в цій частині в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. залишити без мін. Тобто, як зазначає позивач, майже після 8 років судового розгляду позовної заяви [PERSON] до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки, судами було все ж таки відмовлено в задоволені позову, хоча він був обґрунтований, так як на час вирішення вказаної справи № 755/1228/17 судом апеляційної інстанції (23.08.2023 р.) були внесені зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і спосіб захисту Позивача став неефективним. Позивач просила врахувати ті обставини, що строк позовної давності щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» пропущено нею з поважних причин, адже: 1) аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17 та був поданий в межах строків позовної давності, розглядався судами загальної юрисдикції майже 8 років; аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, був обґрунтований, але у зв`язку із зміною законодавства на момент прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 23.08.2023 р., спосіб захисту Позивача став неефективним. За таких обставин, позивач вважала неправильним та несправедливим покладення виключно на неї відповідальності за помилки судів першої та апеляційної інстанції, які розглядали судову справу № 755/1228/17 на першому та другому крузі та приймали необґрунтовані рішення, і позбавили її права на захист у спірних правовідносинах. При цьому посилалась на зміст ст.ст.257, 267 ЦК України, на висновки, викладені в п. 8.1. - 8.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 р. у справі № 904/5726/19; у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі N 14/325 " б" та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 902/1023/19 (902/1243/20) від 28.07.2022 р.; у постанові Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц; на рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»; на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини»; рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992, а також на конституційне право на судовий захист, яке передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Щодо строку позовної давності в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, який на думку позивача, не пропущений, позивач зазначала наступне. Повторно наголошувала, що 09.06.2021 р. між ТОВ «Старкпром» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459, згідно умов якого Відповідач-2 продав Земельну ділянку Відповідачу-1. ТОВ «Старкпром» набув у власність Земельну ділянку незаконно, про що було викладено вище, а отже Відповідач-2 не мав права відчужувати це майно іншій особі. Також Земельна ділянка вибула з власності [PERSON] не з її волі, ТОВ «Старкпром» звернуло стягнення на Предмет іпотеки позасудовим шляхом. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.06.2021 р. у справі № 916/585/18 (916/1051/20), зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна. Отже, скасовувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» є необов`язково, достатнього заявити вимогу про витребування майна від особи, яка є останнім його набувачем. 15.03.2022 року згідно із законом № 2120-ІХ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено п. 19 в якому зазначено, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, враховуючи зупинення строку позовної давності з 24.02.2022 р. у зв`язку із дією воєнного стану в Україні, строк позовної давності щодо самостійної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не пропущений, так як Відповідач- 1 набув право власності на Земельну ділянку тільки 09.06.2021 р. на підставі укладеного договору купівлі-продажу. Підсумовуючи зазначене, позивач вважала за потрібне узагальнити висновки, що підтверджують правомірність її вимог в даній позовній заяві: 1. Наявний арешт та зареєстроване обтяження від 12.08.2009 р. (припинене 07.05.2021 р.) на Земельній ділянці, які були чинними на момент звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим шляхом 29.12.2016 р., перешкоджали здійснити реєстрацію права власності на Предмет іпотеки за ТОВ «Старкпром», що прямо передбачено п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 2. Судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 755/1228/17 (постанова від 23.08.2023 р.) встановлені преюдиційні обставини неправомірності дій державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. щодо внесення 29.12.2016 р. запису № 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Старкпром» на Земельну ділянку. 3. Діями приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В., при реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром», порушено вимоги законодавства України, що підтверджено Актом від 12.09.2022 р. комісії у складі співробітників Відділу камеральних перевірок та моніторингу у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та бізнесу Управління обліку та контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації Департаменту держаної реєстрації Міністерства юстиції України. За вчинене порушення та зловживання у сфері державної реєстрації прав, [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності, на підставі Наказу № 3831/5 від 12.09.2022 р. Міністерства Юстиції України. 4. Наявність запису про заборону відчуження майна саме у контексті її накладення у порядку кримінального судочинства є перешкодою для здійснення державним реєстратором дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 р. по справі № 199/8324/19. 5. Заява ТОВ «Старкпром» від 08.06.2016 р. про вимогу про повернення боргу за Кредитним договором не відповідає вимогам, вказаним в ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Відтак, в Заяві відсутній строк, протягом якого [PERSON] повинна погасити заборгованість за Кредитним договором. 6. ТОВ «Старкпром» разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно реєстрації права власності на Земельну ділянку не подано приватному нотаріусу КМНО Джуринській Л.В. докази отримання [PERSON] вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором забезпеченим іпотекою - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, тому приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. повинен був відмовити у державній реєстрації прав на підставі п. З ч. 1 ст. 24 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, так як Відповідач-2 не надав всі належні документи для такої реєстрації. 7. Так як ТОВ «Старкпром» незаконно набуло право власності на Земельну ділянку, то й останній не мав права відчужувати дану нерухомість іншій особі. Враховуючи, що Земельна ділянка вибула з володіння Позивача поза волею останнього, [PERSON] має право витребувати це майно від його набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. 8. Строк позовної давності щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» пропущено Позивачем з поважних причин, адже: аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, та був поданий в межах строків позовної давності, розглядався судами загальної юрисдикції майже 8 років; аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, був обґрунтований, але у зв`язку із зміною законодавства на момент прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 23.08.2023 р., спосіб захисту Позивача став неефективним; за таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на Позивача відповідальності за помилки судів першої та апеляційної інстанції, які розглядали судову справу № 755/1228/17 на першому та другому крузі та приймали необґрунтовані рішення, і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. 9. Враховуючи зупинення строку позовної давності з 24.02.2022 р. у зв`язку із дією воєнного стану в Україні, строк позовної давності щодо самостійної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не пропущений, так як [PERSON] набув право власності на Земельну ділянку тільки 09.06.2021 р. на підставі укладеного договору купівлі-продажу. У зв`язку з такими обставинами, позивач просить захистити її порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позову. Щодо правової позиції відповідача-1 Відзив відповідача-1 на позов не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача-1 - [PERSON] . Згідно отриманих з Єдиного державного демографічного реєстру відомостей, відповідач-1 [PERSON] , [INFO] , з 21.07.2007 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача-1 копію ухвали про відкриття провадження. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач-1 кореспонденцію суду не отримав, а листи повертались до суду з відмітками: «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.125, 144, т.1) Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем-1 відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Щодо правової позиції відповідача-2 За змістом відзиву Відповідач-2 вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення. Відповідач-2 вважає, що позивач звертається до суду з аналогічним позовом, оскільки на думку позивача, позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки було проведено з порушенням порядку позасудового звернення стягнення та повторно просить витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 12, ст.ст.33, 35, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», Відповідач-2 стверджує, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. Звертав увагу, що 26.01.2007 року між [PERSON] (позивачем) та ВАТ «Кредобанк» було укладено договір іпотеки, за умовами пункту п. 5.2 якого, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором. Посилався на зміст п. 5.3 договору іпотеки, згідно з яким іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. Згідно з пп. 5.4.1 п. 5.4. договору іпотеки за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись наступним чином (договір про задоволення вимог іпотекодержателя): рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодавця за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Разом з цим, іпотекодавець порушила обов`язки, встановлені іпотечним договором, та не виконала основне зобов`язання, що підтверджується заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.02.2012 року по справі №2-2858/2011, яким задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню та стягнуто з відповідача суму простроченої заборгованості по кредиту в розмірі - 813 632.72 грн.». Разом з тим, на думку Відповідача-2, наявність вказаного судового рішення не звільняє [PERSON] від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє відповідача права на звернення стягнення на передане нею в іпотеку нерухоме майно. Відповідач-2, вказує, що 27.05.2016 року ТОВ «СТАРКПРОМ» були укладені договори відступлення права вимоги, за якими відповідач набув право вимоги за кредитним договором від 26 січня 2007 року №10 та договором іпотеки від 26 січня 2007 року. 08.06.2016 року, на виконання вимог ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ТОВ «Старкпром» через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. надіслало [PERSON] письмову вимогу про повернення боргу за Кредитним №10 від 26 січня 2007 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Належні та допустимі докази відправлення вимоги (опис вкладення у цінний лист та повідомлення про вручення поштового відправлення) долучені нотаріусом Колесник О.І. до матеріалів справи. Згідно повідомлення про вручення вимога була отримана позичальником 13.06.2016 року. Після спливу тридцяти днів вимога ТОВ «Старкпром» залишилась без задоволення. 22.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. було видано свідоцтво, у якому зазначено, що заяву щодо вимоги про повернення боргу за кредитним договором №10 від 26 січня 2007 року було передано позивачу за адресою: [ADDRESS] та отримано адресатом. Звертав увагу, що письмова вимога про повернення боргу за Кредитним договором №10 від 26.01.2007 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки було направлено на адресу позичальника (іпотекодавця) [PERSON] , зазначену в Кредитному договорі №10 від 26.01.2007 року та договорі іпотеки від 26.01.2007 року - [ADDRESS] . Відповідно до п. 9.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний повідомити банк про зміну місця проживання, роботи, прізвища, імені, інших вин, здатних вплинути на виконання ним зобов`язань за цим договором, протягом 3-х і моменту настання таких обставин. Відповідно до п. 1.8 договору іпотеки іпотекодавець ознайомлений з умовами договору, яким обумовлено основне зобов`язання, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має. Таким чином, повідомлення у передбачений законом і договором спосіб було відправлено на [PERSON] , яка зазначена у кредитному договорі і договорі іпотеки. Як стало відомо в рамках справи № 755/1228/17, вироком від 14 квітня 2010 року Києво- Святошинський районний суд міста Києва у справі №1238/l0 визнав позивача винною у вчиненні злочину, передбаченого ч 5 ст. 185 КК України та призначив їй покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю. Про вказану обставину Відповідач-2 не знав і не міг знати. Аналогічно Відповідачу-2 не було відомо і про відчуження на торгах квартири, в якій позивач проживала, так як позивач не виконав своїх зобов`язань, передбачених п. 9.1 Кредитного договору №10 від 26 січня 2007 року, та не повідомив про зміну місця проживання, роботи, прізвища, імені, інших обставин, здатних вплинути на виконання ним зобов`язань за цим договором, протягом 3-х днів з моменту настання таких обставин. Таким чином, твердження позивача про невиконання іпотекодержателем вимог ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та не надсилання йому належним чином вимоги про повернення боргу за Кредитним договором №10 від 26 січня 2007 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання не відповідають дійсності. Враховуючи викладене, та ту обставину, що станом на 30.12.2016 року зобов`язання за кредитним договором позивачем не були виконані, відповідач прийняв правомірне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору - згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Таким чином, ТОВ «Старкпром» задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності на земельну ділянку товариство зареєструвало 30 грудня 2016 року. Правовими підставами для переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки та реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно є: 1) ст. 37 Закону України «Про іпотеку», застереження у п.5.3, 5.4 Договору іпотеки від 26.01.2007 року про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття ним у власність предмету іпотеки; 2) факт надсилання [PERSON] (позичальником, іпотекодавцю) відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», п. 5.2 Договору іпотеки від 26.01.2007 року письмової вимоги про повернення боргу за Кредитним договором №10 від 26 січня 2007 року у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, що посвідчений свідоцтвом від 22 липня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І.; 3) факт невиконання позивачем (позичальником, іпотекодавцю) умов Кредитного договору №10 від 26 січня 2007 року та надісланої вимоги щодо погашення заборгованості за кредитом. Щодо доводів позивача відносно існування обмежень на момент реєстрації ТОВ «Старкпром» права власності на земельну ділянку, відповідач зазначав наступне. По-перше, відповідач не знав і не міг знати про заборону, накладену постановою від 10.08.2009 року слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області старшого лейтенанта міліції Кравченка Д.М. як захід забезпечення кримінального провадження, так як позивач не виконав п. 2.1.3. 2.1.5. 4.1.4 та відповідно до умов договору іпотеки від 26.01.2007 року і не повідомив іпотекодержателя про загрозу втрати предмета іпотеки з його вини та про вжиття слідчим заходів забезпечення кримінального провадження. По-друге, відповідно до вимог п.61 Постанови від 25 грудня 2017 року №1127 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріусу для реєстрації вищевказаної земельної ділянки було надано повний перелік необхідних документів. Крім того, при здійсненні нотаріусом реєстраційних дій ним були отримані Витяг за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до яких щодо спірної земельної ділянки інформація щодо накладання арешту відсутня. По-третє, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження відносно іпотекодавця жодним чином не стосується ТОВ «Старкпром» як іпотекодержателя та не впливає на обсяг прав і обов`язків відносно об`єкту іпотеки, так як відповідно до чинного законодавства іпотекодержатель має пріоритет на задоволення забезпечених іпотекою вимог. По-четверте, заборона, накладена постановою від 10.08.2009 року слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області старшого лейтенанта міліції Кравченка Д.М. є заходом забезпечення кримінального провадження і вчинена з метою забезпечення відшкодування шкоди потерпілому в межах кримінального провадження, конфіскації як виду покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тобто не з метою забезпечення майнових інтересів позивача. Якщо позивач вважав такі дії слідчого протиправними, то мав можливість їх оскаржувати в межах кримінального процесу. Відповідач-2 вважає, що позивач безпідставно посилається на вказану обставину в межах даного цивільного спору, так як арешт на спірну земельну ділянку, що був накладений постановою від 10.08.2009 року слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області старшого лейтенанта міліції Кравченка Д.М. вже знятий постановою Києво-Святошинського районного суду від 31.01.2017 року у справі №369/11744/14-к, а його накладення та/або зняття на момент розгляду даної справи не стосується та не порушує майнових прав та законних інтересів позивача. Звертав увагу на постанову Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, якою затверджено новий «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема на пункт 57 Порядку, яким встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто, починаючи з 01.01.2016 року на законодавчому рівні унормовано, що наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем. Не зважаючи на відсутність обтяження, розглядаючи порушене питання, звертав увагу на правову природу обтяження. Посилаючись на положення ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції чинній станом на 30.12.2016 року, ст.170 КК України, звертав увагу суду, що в Державному реєстрі прав відбувається державна реєстрація обтяження,що стосується самого речового права, а не об`єкта. За таких умов, у разі наявності зареєстрованого обтяження права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав, власнику заборонено вчиняти дії пов`язані з реалізацією ним своїх правомочностей щодо певного об`єкта нерухомого майна. У той же час щодо такого об`єкта нерухомого майна можуть існувати зареєстровані в Державному реєстрі прав інші речові права, похідні від права власності, чи обтяження речових прав, які можуть змінюватися або припинятися. При цьому такі дії можуть відбуватися не у результаті реалізації власником своїх правомочностей, а у результаті дій іншої сторони правочину, обтяжувала. Посилаючись на положення ст.3 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на час виникнення правовідносин, вказував, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимог на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Звертав увагу, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотеко держателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Посилався на правову позицію Великої палати Верховного суду, викладену постанові від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17. Доводив до відома суд про факт визнання [PERSON] позасудового звернення стягнення і рамках іншої справи № 2-2858/2011, провадження №6/755/628/22, в якій [PERSON] зверталась із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі № 2-2858/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (правонаступником є ТОВ «СТАРКПРОМ») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та в рамках якої визнала законність проведення позасудового стягнення за предмет іпотеки, однак в рамках даної справи його заперечує, що є абсурдним та явним зловживанням своїми правами у рамках даної справи. Окрім того, Позивач приховала від суду першої інстанції, ті факти, що починаючи з січня 2017 року, користуючись професійною правовою допомогою (послугами адвокатів), систематично зверталась до судів з аналогічними (тотожними), а інколи і повторними позовними заявами, у тому числі щодо витребування майна. Починаючи з 30.12.2016 року питання врегулювання простроченої заборгованості [PERSON] було врегульовано шляхом задоволення вимог Іпотекодержателя (ТОВ «СТАРКПРОМ») за рахунок заставного майна, шляхом набуття йоґо у власність у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з грубим та триваючим порушенням з боку [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення грошових коштів. Отримавши бажане, провівши позасудове звернення стягнення, та скасувавши у подальшому у судовому порядку виконавчі листи та ніби-то врегулювавши боргові зобов`язання, де [PERSON] визнавала проведене позасудове стягнення законним, у подальшому почала зловживати правом, змінила свою позицію та почала процес скасування позасудового звернення стягнення, що на думку Товариства, є неприпустимим оскільки фактично призведе до: 1) поновлення кредитних зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором та Договором іпотеки; 2) повторне невиконання [PERSON] умов Кредитного договору та Договору іпотеки; 3) поновлення порушених прав ТОВ «СТАРКПРОМ» у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору та неповернення грошових коштів; 4) необхідності ТОВ «СТАРКПРОМ» звертатися з новими позовами, проводити дії щодо реституції (повернення сторін в попередній стан), що наразі дуже складно, оскільки проведені відповідні реєстраційні дії, повторно здійснювати захист порушених прав, нести додаткові витрати та здійснювати повторні дії зі звернення стягнення на те ж саме майно, яке легко може бути відчужене Позивачем, оскільки повернення сторін в попередній стан є тривалим процесом та підлягає відновленню в судових тяжбах, які триватимуть роками; 5) призведе до нових судових тяжбів між дійсним власником такого майна [PERSON] , оскільки будуть порушені і його права. Конструкція, за якої набувач (ТОВ «СТАРКПРОМ». а Також новий власник - [PERSON] втрачає майно і сам буде змушений шукати способи компенсації своїх втрат та повторно здійснювати захист своїх порушених прав, є неприйнятною, у зв`язку з чим задоволення позовної заяви та скасування рішення державного реєстратора, витребування земельної ділянки з права власності [PERSON] (попередній власник ТОВ «СТАРКПРОМ», як власника майна, на користь [PERSON] , саме дії (бездіяльність) якої і призвело до здійснення позасудового врегулювання спору, фактично призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, щодо мирного володіння майном [PERSON] , та відповідно до нього ТОВ «СТАРКПРОМ», оскільки Товариство у правомірний та законний спосіб набуло право власності на земельну ділянку, а [PERSON] є добросовісним набувачем такої ділянки. Таким чином при вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно своїм майном, з урахуванням встановлених обставин, є аргументованим висновок про порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки і держави у право відповідача ( [PERSON] ) мирно володіти своїм майном за заявленими [PERSON] вимогами є заходом на задоволення особистого інтересу позивача, шляхом зловживанням правом та введенням кредитора в оману, тому особистий інтерес позивача у цій справі не є спрямований на захист ніби то порушеного права власності Позивача на спірне майно, а також не переслідує суспільний інтерес, тому не є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям. Просив суд звернути увагу на те, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку добросовісно та у відповідності із нормами законодавства. При набутті права власності на земельну ділянку [PERSON] було дотримано принцип обачності, оскільки в Державному речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про наявність будь-яких заборон та обтяжень земельної ділянки. [PERSON] отримав ділянку у власність не безкоштовно, а тому жодних підстав витребувати або іншим чином позбавляти його права власності немає. При цьому, звертав увагу на зміст ст.330, 388 ЦПК України та зазначав, що у цій справі позов подано [PERSON] , як стороною (учасником) правочинів: кредитного договору, договору іпотеки, та учасницею справи № 2-2858/2011, де рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2012 року стягнуто з [PERSON] заборгованість у значному розмірі. Після скасування виконавчого листа по виконанню рішення суду про стягнення боргу [PERSON] зазначала про спільне вирішення звернути стягнення на предмет іпотеки, що в результаті і відбулось, в рамках даної справи [PERSON] , вже заперечує наявність прояву такої волі, що є абсурдним та явним зловживанням своїми правами у рамках даної справи, оскільки наявність такої волі вже встановлено ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30.11.2022 року у справі № 2-2858/2011, яка набрала законної сили та не скасована, а тому такий факт не підлягає повторному доказуванню. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної падати Касаційного господарського суду у справі № 910/7547/17 від 07 грудня 2018 року. Ураховуючи викладене, відповідач-2 вважав, що позов [PERSON] про витребування майна, не підлягає задоволенню, оскільки він спрямований на одержання судового захисту права, яким позивач явно зловжив. Наводив правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.01.2024 року у справі № 291/86/20, у справі № 641/9904/16-ц, де вказувалось, що у таких випадках перекладання на третіх осіб наслідків визнання недійсними договорів, матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на останнього добросовісного власника і становитиме порушення 1 Першого протоколу Конвенції. На думку відповідача-2, витребування майна у [PERSON] буде непропорційним втручанням у право власності позивача та становитиме для нього надмірний тягар. Посилався також на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, у постанові від 27.05.2020 року у справі № 641 /9904/16-ц, від 18.03.2020 у справі №199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16-ц та звертав увагу, що в даному випадку витребування земельної ділянки у [PERSON] буде непропорційним втручанням у його право власності, оскільки в нього буде відібране майно без будь-яких компенсацій. Відповідач-2 звертав увагу на відсутність порушених прав позивача. Вказував, що, не будучи власником спірного майна, та не спростувавши правомірність набуття ТОВ «СТАРКПРОМ» права власності на земельну ділянку, Позивач не навів аргументів щодо порушення своїх прав та інтересів, як позасудовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, яке відбулось виключно у зв`язку з порушенням умов кредитного та іпотечного договору зі сторони Позивача, а також не навів, яким чином порушуються її права договором купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено з [PERSON] , а тому позовні вимоги є безпідставними та не можуть буди задоволені. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 26.01.2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», укладено Кредитний договір № 10, за яким [PERSON] надано кредит в сумі: 85 000,00 доларів США на строк до 01 січня 2027 року. Цільове призначення кредиту на наступні цілі: придбання нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] . 26.01.2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», для забезпечення належного виконання позивачем обов`язків по Кредитному договору, укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинною В.В., реєстраційний № 70, предметом якого, згідно п. 1.3. Іпотечного договору, були майнові права на земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:598:0030. Згідно з укладеним Іпотечним договором 26.01.2007 р. приватним нотаріусом КМНО Пашинною В.В. накладено заборону відчуження Предмета іпотеки. Земельна ділянка перебувала у власності позивача на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 925864 від 06.07.2007 р. 12.08.2009 року на Предмет іпотеки накладено арешт на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р.. Номер запису про обтяження: 41852762, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641. 07.05.2021 року арешт на Предмет іпотеки був припинений на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2017 р. по справі № 369/11744/14- к. 26.05.2016 року, тобто у період дії арешту, накладеного на предмет іпотеки, між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» укладено: Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 10 від 26.01.2007 р. та Договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської обл. Новосад О.П., за реєстровим № 2359. Відповідно до вказаних договорів ТОВ «ФК «Укрфінресурс» стало новим кредитором по Кредитному договору та Іпотечному договору. 26.05.2016 року між ТОВ «ФК «Укрфінресурс» та ТОВ «Старкпром» укладено: Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 10 від 26.01.2007 р. та Договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської обл. Новосад О.П., за реєстровим № 2365. Відповідно до вказаних договорів ТОВ «Старкпром» стало новим кредитором по Кредитному договору та Іпотечному договору. 29.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. проведено державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» на підставі Іпотечного договору в порядку позасудового звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем (номер запису про право власності: 18428244). 09.06.2021 року між ТОВ «Старкпром» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:598:0030. Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Щодо незаконності проведеного звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим шляхом до 04.02.2019 р. при наявності арештів на іпотечному майні. Так, згідно з укладеним Іпотечним договором 26.01.2007 р. приватним нотаріусом КМНО Пашинною В.В. накладено заборону відчуження Предмета іпотеки. У період часу з 12.08.2009 року по 07.05.2021 р.Предмет іпотеки перебував під арештом, який був накладений на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р. та припинений на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2017 р. по справі № 369/11744/14- к. Натомість, незважаючи на вказане вище обтяження, 29.12.2016 р. приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. зареєструвала вправо власності на Предмет іпотеки за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром» на підставі Іпотечного договору. Номер запису про право власності: 18428244, внаслідок чого, за твердженням позивача, відбулось з порушенням вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення від 29.12.2016 р., яка чітко передбачала таку підставу для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, як наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За вимогами пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є, серед іншого, наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить і винятки із перелічених у статті 24 підстав. Так, згідно із п.3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 02.11.2016, що діяла на момент реєстрації права власності на Предмет іпотеки за Відповідачем-2), відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону. Тобто, стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення від 29.12.2016 р., чітко передбачала таку підставу для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, як наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Відповідно до ч. 4 та 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації майна, на яке звернуто стягнення, закріплений у ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», у частині першій якої вказано, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 р. по справі № 199/8324/19 дійшла наступного висновку: «виняток, який міститься в пункті 3 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-ІУ, стосується саме випадків державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набувається у результаті його примусової реалізації на торгах чи аукціонах відповідно до Закону № 1404-УІІІ.» Разом з тим, підставою виникнення права власності ТОВ «Старкпром» на Предмет іпотеки є Іпотечний договір, тобто іпотекодержатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на Предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 р. по справі №199/8324/19 зазначила, що 03.07.2018 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У пунктах 1, 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» опублікований 03 листопада 2018 року, набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року, тому його приписи не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли до 04.02.2019 р. Отже, наявний арешт та зареєстроване обтяження на Земельній ділянці, які були чинними на момент звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим шляхом, перешкоджали здійснити реєстрацію права власності на Предмет іпотеки за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром», що прямо передбачено ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стаття 81 ЦПК України покладає на сторін обов`язок доказування та подання доказів. Зокрема, згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, визначено, що к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас стаття 82 ЦПК України містить перелік підстав, які звільняють сторони від доказування. Зокрема, ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що в січні 2017 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; та визнання недійсним укладеного ТОВ «Старкпром» та [PERSON] договору іпотеки від 13 січня 2017 року № 56 на вказану земельну ділянку, посвідченого приватним нотаріусом Джуринською Л.В. 13.01.2017 року та зареєстрованого у реєстрі за № 33422972. (справа №755/1228/17) Постановою Київського апеляційного суду від 23.08.2023 р., залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.10.2024 р., апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. в частині позовних вимог [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено у мотивувальній частині, викладено її в цій частині в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. залишено без мін. Судом апеляційної інстанції, серед іншого, встановлені наступні обставини: «Так, колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги [PERSON] в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині неправомірності дій приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. щодо внесення 30 грудня 2016 року запису - індексний номер 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого за ТОВ "Старкпром" зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку (предмет іпотеки) площею 0,0620 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , враховує, що дійсно станом на час вчиненні вказаного запису в ДРРПНМ існував запис про обтяження, в розділі "Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна" реєстраційний номер 8960641, вчинений 12 серпня 2009 року реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора - арешт нерухомого майна (спірної земельної ділянки). Підставою внесення вказаного запису була постанова слідчого СВ Києво- Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенанта [PERSON] винесена в межах кримінальної справи N 13-3556. Зазначені обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з ДРРПНМ № 77864637 від 10 січня 2017 року (а. с. 13-14 т. 1), які узгоджуються із копією постанови про накладення арешту на майно від 10 серпня 2009 року (а. с. 214 т. 4), інформаційною довідкою з ДРРПНМ № 306318718 від 01 серпня 2022 року (а. с. 236-239 т. 4) наданими на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2020року та від 15 лютого 2023 року. Із матеріалів справи, а також із відомостей, що містяться в ЄДРСР також вбачається, що вказаний арешт на земельну ділянку був скасований лише 31 січня 2017 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області у кримінальній справі N 369/11744/14-к. Тобто на час внесення державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. запису N 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ТОВ "Старкпром " на земельну ділянку N [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] дане обтяження було чинне.». «З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині неправомірності внесення 29 грудня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л.В. запису N 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ТОВ "Старкпром" на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, серія та номер 70, виданий 26 січня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Пашинною В.В., договору про відступлення прав за договором іпотеки N 2359, виданого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (далі - ЛМНО) Новосад О.П., договору про відступлення прав за договором іпотеки N 2365, виданого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом ЛМНО Новосад О.П.». Окрім того, частково задовольняючи апеляційну скаргу Позивача, Київський апеляційний суд посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду з аналогічного питання: Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 р. у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19): «Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.». Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21): «якщо зареєстроване право іпотеки на нерухоме майно, але власник майна вважає іпотеку нечинною і звернувся до суду з позовом про визнання права іпотеки відсутнім з метою подальшої державної реєстрації припинення права іпотеки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20, пункт 6.14)), а суд наклав арешт на таке майно на забезпечення цього позову, то такий арешт накладений на користь власника майна. За таких умов звернення стягнення на це майно (у тому числі державна реєстрація права власності за іпотекодержателем) суперечило б зареєстрованому обтяженню - арешту майна на користь власника майна, а тому така реєстрація згідно з пунктом 5 частини першої статті 24 Закону N 1952-ТУ не допускається. Наявна зареєстрована заборона відчуження майна, здійснена на користь самого іпотекодержателя, не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, адже в такому випадку державна реєстрація права власності за іпотекодержателем не свідчить про суперечність уже зареєстрованому обтяженню (подібні висновки містяться у пункті 5.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 916/5073/15).». Щодо неефективного способу захисту позивача Київський апеляційний суд в своїй постанові від 23.08.2023 р. зазначив наступне: «Так, на час звернення позивача до суду із даним позовом та дату ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. На час вирішення судом апеляційної інстанції даної справи Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції і правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Тому правомірним способом захисту права позивача, з урахуванням змін, внесених до Закону, є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав чи скасування їх державної реєстрації.». Отже, судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи №755/1228/17 встановлені обставини неправомірності дій державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. щодо внесення 29.12.2016 р. запису № 18428244 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром» на Земельну ділянку. Щодо обставин, внаслідок яких дії приватного нотаріуса КМНО Джуринської Л.В. при реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» визнано незаконним судом встановлено наступне. Так, 12.09.2022 року комісією у складі співробітників Відділу камеральних перевірок та моніторингу у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та бізнесу Управління обліку та контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації Департаменту держаної реєстрації Міністерства юстиції України складено Акт за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Джуринської Людмили Володимирівни щодо обставин здійснення даним нотаріусом реєстрації права власності на Земельну ділянку за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром». Комісією встановлено внесення приватним нотаріусом Джуринською Л.В. інформації в базу даних заяв Державного реєстру прав щодо реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030, проте, відповідно до електронних копій документів, долучених до Заяви, предметом правочинів є земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030. В подальшому нотаріусом за результатом розгляду заяви про внесення змін до Державного реєстру прав від 30.12.2016 № 20453260, прийнято рішення про внесення змін від 30.12.2016 № 33297173, на підставі якого до розділу Державного реєстру прав 1139732980000 внесено зміни до кадастрового номеру земельної ділянки з «8000000000:66:798:0030» на «8000000000:66:598:0030». З відомостей Державного реєстру прав встановлено, що приватним нотаріусом Джуринською Л.В. під час розгляду Заяви та Заяви1 не здійснено жодного пошуку у Державному реєстрі прав, а також у його складових частинах. У свою чергу в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030 зареєстровано арешт нерухомого майна (номер запису 8960641), зареєстрований на підставі постанови К.С. № 13-3556 10.08.2009, СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл„ ст. лейтенант [PERSON] . Таким чином, при проведенні реєстраційних дій, приватним нотаріусом Джуринською Л.В. порушено вимоги пунктів 7, 12 Порядку № 1127, пунктів 10, 11 Порядку № 1141, статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зважаючи на встановлені факти та негативні наслідки допущеного порушення, яке полягає у проведені державної реєстрації права власності всупереч прямої заборони, визначеної законодавством, Комісія запропонувала застосувати до приватного нотаріуса Джуринської Л.В. заходи реагування за вчинене порушення та зловживання у сфері державної реєстрації прав. На підставі висновків вказаного Акту, наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2022 № 1908/7 «Про проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Джуринської Людмили Володимирівни» та відповідно до нормативно- правових актів, Міністерством Юстиції України прийнято Наказ № 3831/5 від 12.09.2022 р. про тимчасове блокування державному реєстратору - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Джуринській Людмилі Володимирівні доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 14 днів. Тобто, приватний нотаріус Джуринська Л.В. таким чином обійшла пряму заборону (обтяження, що накладене на підставі Арешту) в базі даних Державного реєстру прав щодо неможливості проведення державної реєстрації права власності на Земельну ділянку за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром». Окрім того, наявність обтяження Предмета іпотеки, який накладений у порядку кримінального судочинства, унеможливлювало позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 р. по справі № 199/8324/19 виснувала наступне: «наявність запису про заборону відчуження майна саме у контексті її накладення у порядку кримінального судочинства є перешкодою для здійснення державним реєстратором дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.». Натомість, обтяження № 41852762 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641), яке зареєстроване 12.08.2009 р. о 12:30:06 год. на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р., що відносилось, у тому числі, й до Предмета іпотеки, було накладене у порядку кримінального судочинства, а тому жодним чином не могло бути відчужене на користь іпотекодержателя ТОВ «Старкпром». Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду по справі № 199/8324/19, обтяження, яке накладене не на користь іпотекодержателя, є беззаперечною підставою для відмови в державній реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» через наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Таким чином, приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. повинна була керуватись вимогами п. 5, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення 29.12.2016 р.) та відмовити ТОВ «Старкпром» в реєстрації права власності на Предмет іпотеки через: наявність на земельній ділянці обтяження (номер запису про обтяження: 41852762, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 8960641), яке внесено 12.08.2009 р. о 12:30:06 год. на підставі постанови СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. № 13-3556 від 10.08.2009 р.; відсутність в ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідних винятків для не застосування п. 6 ч. 1 ст. 24 даного Закону. Щодо порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.2. Іпотечного договору від 26.01.2007, укладеного між позивачем та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», сторони визначали, що Банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 5.3. Іпотечного договору, сторони також погодили, що Банк у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. Згодом, право вимоги по Кредитному договору та Іпотечному договору перейшло до Відповідача-2 ТОВ «Старкпром» на підставі ряду укладених договорів відступлення права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 08.06.2016 року Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» склав Заяву № б/н про вимогу про повернення боргу за Кредитним договором № 10 від 26 січня 2007 року, в якій зазначив, що станом на 08.06.2016 р. обов`язок щодо погашення заборгованості по Кредитному договору [PERSON] не виконала, а тому вимагає від Позивача повернути борг за Кредитним договором в розмірі 2 442 367,73 грн. та попередив, що у випадку невиконання вищезазначеної вимоги ТОВ «Старкпром» зверне стягнення на майно, передане в іпотеку за Договором іпотеки, а саме: на Земельну ділянку, що буде відбуватися шляхом переходу права власності на майно за ціною 750 000,00 грн. визначеною на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності від 08.06.2016 р. Вказану Заяву Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» передав приватному нотаріусу КМНО Колесник О.І. для її вручення Позивачу. Згодом приватний нотаріус КМНО Колесник О.І. видав Відповідачу-2 Свідоцтво від 22.07.2016 р. за реєстровим № 1302, в якому вказано, що Заява була передана Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» та одержана адресатом 13 червня 2016 року. Суд погоджується з твердженнями Позивача щодо невідповідності Заяви вимогам ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки в ній відсутній строк, протягом якого [PERSON] повинна погасити заборгованість за Кредитним договором. Так, згідно п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 16.11.2016 р. на момент реєстрації права власності на Земельну ділянку за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром»), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Згідно абз. 1 п. 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пцв`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 16.11.2016 р. на момент реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром»), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Докази отримання Позивачем письмової вимоги іпотекодержателя (Заяви) Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» не надали. Окрім того, докази отримання Позивачем письмової вимоги іпотекодержателя (Заяви) не надавались приватному нотаріусу КМНО Джуринській Л.В. при реєстрації права власності на Земельну ділянку за Відповідачем- 2. Згідно з п. 8.7 Іпотечного договору, сторони погодили, що всі повідомлення між Сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. У відповідності до п. 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. Частиною 2 статті 18 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 24 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Таким чином, враховуючи, що Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно реєстрації права власності на Земельну ділянку не подав приватному нотаріусу КМНО Джуринській Л.В. докази отримання [PERSON] вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором забезпеченим іпотекою - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. мусила б відмовити у державній реєстрації прав на підставі п.3 ч. 1 ст. 24 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, однак цього не зробила. З приводу наявності кримінальних проваджень, які стосуються обставин справи та на які посилається позивач, суд зазначає наступне. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення, постановлені у кримінальному провадженні № 12017100040000665 від 18.01.2017 року, які набрали законної сили та є чинними на час розгляду справи Дніпровським районним судом міста Києва. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20. Шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, судом виявлено ряд ухвал, постановлених Дніпровським районним судом міста Києва в рамках кримінального провадження № 12017100040000665 від 18.01.2017 року. Так, зі змісту ухвали слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва Козачук О.М. від 15.05.2023 року, якою задоволено клопотання [PERSON] про скасування арешту майна та яка (ухвала) набрала законної сили, вбачаються наступні встановлені судом обставини справи, зокрема: «Заявник мотивує клопотання тим, що у провадженні СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві перебуває кримінальне провадження №12017100040000665 від 18.01.2017 року, за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. У 2009 році відносно заявниці працівниками Києво-Святошинського РВ ГУМВС України у Київській області було порушено кримінальну справу № 13-3556 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. У рамках кримінального провадження, 10 серпня 2009 року на підставі постанови слідчого Києво-Святошинського РВ ГУМВС України у Київській області Кравченка Д.М. на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0620 га, що розташована в с/т «ДВРЗ» по [ADDRESS] , кадастровий № 8000000000:66:598:0030, яка належить [PERSON] було накладено обтяження, у вигляді арешту земельної ділянки. Постановою слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Дзюбака О.В. від 18.01.2017 року земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 визнано в кримінальному провадженні №12017100040000665 від 18.01.2017 року речовим доказом. 31 січня 2017 року, накладено арешт на незавершений будівництвом садовий будинок, двоповерховий, загальна площа якого становить 303,71 м2, який знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] , ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31.01.2017 року, справа №755/1923/17. 04.06.2021 року ухвалою слідчого суді Дніпровського районного суду м. Києва № 755/1923/17 було накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0.062 га, розташовану у м. Києві, «ДВРЗ» садове товариство (Дніпровський р-н), земельна ділянка 16, що визнано речовим доказом в рамках кримінального провадження №12017100040000665 від 18.01.2017 р., яка згідно витягу з Державного реєстру нерухомого майна перебуває у власності ТОВ «Старкпром», код ЄРДПОУ 40486447, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном, проведення будь-яких будівельних, земельних, реконструкційних, шляхових та інших робіт на вказаній земельній ділянці та заборонити Київському міському БТІ, державним органам та органам нотаріату вчиняти будь-які дії пов`язані з відчуженням, зміною, поділом, заставою або інші види зміни власників, щодо об`єкту нерухомого майна. 09.06.2021 року право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062, цільове призначення: для ведення садівництва, було зареєстровано за [PERSON] , підстава: Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. від 09 червня 2021 року за реєстровим №459. Відповідно до повідомлення Державного підприємства «Національні інформаційні системи», реєстрацію було здійснено приватним нотаріусом Джуринською Л.В. з використанням інформаційних довідок № 192758867 та довідки № 194048853. Відповідно до довідки №192758867, в ній міститься інформація по земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030. Таким чином, у довідках було зазначено неправильний кадастровий номер, у зв`язку з цим реєстратору на набувачу земельної ділянки вдалось в подальшому зареєструвати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:798:0030, обійшовши арешт майна, за ТОВ "СТАРКПРОМ". Окрім цього, згідно інформації, яка була надана Державним підприємством «Національні інформаційні системи», на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва, стало відомо, що відповідно до відомостей сформованих документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки кадастровий номер: 8000000000:66:598:0030, приватний нотаріус Джуринська Л.В., до 30 грудня 2016 року здійснювала перевірку у базі даних про реєстрацію заяв та запитів по кадастровому номеру ділянки, де пересвідчилась про те, що на земельній ділянці наявний арешт. Постановою слідчої Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Вайнагій В.М. від 26 липня 2022 року земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0620 га, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:598:0030, та об`єкт незавершеного будівництва, що розміщене на вище зазначеній ділянці, визнано речовим доказом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року за клопотанням прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Котяша А.В. у рамках кримінального провадження за № 12022100040001954 від 26 липня 2022 року був накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000, загальною площею 0,0620 га, разом з об`єктом незавершеного будівництва (садовим будинком площею 303,71 кв. м.), яка, згідно витягу з Державного реєстру нерухомого майна перебуває у власності [PERSON] , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні. В рамках кримінального провадження встановлено незаконність здійснення реєстраційних дій приватним реєстратором Джуринською Л.В., оскільки здійснивши тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у володінні ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства Юстиції України, а саме перевіривши які дії перед реєстрацією майна було здійснено останньою, якій було відомо про арешт майна, однак [PERSON] було здійснено перереєстрацію майна. Зокрема, відповідно до рішення Дніпровського районного суду від 21.03.2023 року незаконність переходу предмету іпотеки, а саме земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,0620 га, що розташована в с/т «ДВРЗ» по [ADDRESS] , кадастровий № 66:598:030, 27.05.2016 року від ВАТ «КРЕДОБАНК» ЄДРПОУ 09807862 до факторингової компанії «Укрфінресурс», а в подальшому ТОВ «СТАРКПРОМ» (код ЄДРПОУ 40486447), оскільки дана ділянка має сільськогосподарське значення і відповідно до Земельного кодексу України ст. 133 п. 4 заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть лише банки. Та витребувана земельна ділянка (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000) кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0,062 га, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, розташована за адресою місто Київ, «ДВРЗ» садове товариство (Дніпровський р-н), на [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Дані арешти були накладені в зв`язку з активними діями ТОВ «Старкпром», щодо відчуження нерухомого майна та свідчили про необхідність застосування судової заборони, щодо реєстраційних дій відносно цих доказів, а саме заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), державним виконавцям та приватним виконавцям, Державному підприємству «СЕТАМ» (код ЄДРПОУ 39958500), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати будь-які дії щодо відчуження, продажу та реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в т.ч. шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, припинення запису про іпотеку або припинення будь-якого іншого обтяження, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна, скасування записів, поновлення записів, відкриття розділів, продажу з аукціонів, відкритих торгів, здійснювати звернення стягнення на майно, тощо) щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:66:598:0030, площею 0.062 га, розташованої у м. Києві, «ДВРЗ» садове товариство (Дніпровський р-н), земельної ділянки [ADDRESS] та незавершений будівництвом садового будинку, який знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] .» Отже, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальному провадженні № 12017100040000665 від 18.01.2017 року не ухвалений, суд не порушує принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, оскільки лише констатує факти порушень, виявлених та встановлених у повідомленнях Державного підприємства «Національні інформаційні системи». Вищевикладене свідчить, що під час реєстрації права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» порушено норми законодавства України. Натомість, враховуючи встановлені судом обставини незаконного отримання Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром» у власність Земельної ділянки, 09.06.2021 р. між Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром» та Відповідачем-1 [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459, за умовами якого [PERSON] став власником Земельної ділянки. Отже, Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» набув у власність Земельну ділянку незаконно, а тому він не мав права відчужувати це майно іншій особі. Окрім того, земельна ділянка вибула з власності [PERSON] не з її волі, оскільки ТОВ «Старкпром» звернуло стягнення на Предмет іпотеки позасудовим шляхом. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже за ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Верховний Суд у своїй постанові від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц виклав наступну правову позицію: «Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) тау постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20). Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20: «21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13.10.2020 у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)). 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).». Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340: «6.41. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).». Право власності на Земельну ділянку реєструвалось кілька разів. Останнім власником даної нерухомості є Відповідач-1 [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2021 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 459. Доводи Відповідача-2 про те, що Відповідач-1 є добросовісним набувачем і в нього не може бути витребувано майно, є безпідставними та спростовуються положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки реєстрацію права власності на Земельну ділянку за Відповідачем-2 ТОВ «Старкпром», було проведено 29.12.2016 р. з порушенням норм законодавства України, що підтверджується доказами наданими стороною позивача та дослідженими у судовому засіданні, а також встановленими преюдиційними фактами у справі № 755/1228/17. Відповідно, Земельна ділянка вибула з володіння Позивача поза волею останнього та [PERSON] має право витребувати це майно від його набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. У постанові від 15.06.2021 р. у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна. Отже, скасовувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» є необов`язково, достатнього заявити вимогу про витребування майна від особи, яка є останнім його набувачем. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Щодо строку позовної давності Відповідач-2 заявив, що позивач пропустила трирічний строк, у межах якого повинна була звернутись з даним позовом до суду, оскільки неодноразово зверталась з позовами до суду за захистом своїх прав, тобто ще у 2017 році, отже сплив строк позовної давності. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Курінний С. просив суд визнати поважними причини пропущення позовної давності. Також представник позивача зазначав, що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин, адже: 1) аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, та був поданий в межах строків позовної давності, розглядався судами загальної юрисдикції майже 8 років; 2) аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, був обґрунтований, але у зв`язку із зміною законодавства на момент прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 23.08.2023 р., спосіб захисту Позивача став неефективним; 3) за таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на Позивача відповідальності за помилки судів першої та апеляційної інстанції, які розглядали судову справу № 755/1228/17 на першому та другому крузі та приймали необгрунтовані рішення, і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Суд не вирішує питання спливу позовної давності виходячи з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (частини 3-5 ст. 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 14 червня 2023 року, справа №755/13805/16-ц, та постанові Великої Палата Верховного Суду від 18 січня 2023 року, справа № 488/2807/17. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд задовольнив вимоги позовної заяви по суті, є підстави для вирішення питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В. провела державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» - 29.12.2016 року, а [PERSON] звернулась з позовом до суду щодо скасування даного рішення державного реєстратора -19.11.2024 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Проте, слід зауважити, що ще в січні 2017 року [PERSON] зверталась до суду за захистом свого порушеного права та згідно позовних вимог просила: скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № [NUMBER] з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (Справа № 755/1228/17) Остаточне рішення у даній справі було ухвалено Верховним Судом 07.10.2024 року. Так, постановою Верховного Суду від 07.10.2024 року залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 23.08.2023 р., якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. в частині позовних вимог [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено у мотивувальній частині, викладено її в цій частині в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2018 р. залишено без змін. Київський апеляційний суд в своїй постанові від 23.08.2023 р. щодо вказаного зазначив наступне: «Так, на час звернення позивача до суду із даним позовом та дату ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. На час вирішення судом апеляційної інстанції даної справи Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції і правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Тому правомірним способом захисту права позивача, з урахуванням змін, внесених до Закону, є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав чи скасування їх державної реєстрації.». Таким чином, майже після 8 років судового розгляду позовної заяви [PERSON] до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л.В., [PERSON] про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки, судами було все ж таки відмовлено в задоволені позову, хоча він був обґрунтований, так як на час вирішення вказаної справи № 755/1228/17 судом апеляційної інстанції (23.08.2023 р.) були внесені зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і спосіб захисту Позивача став неефективним. За змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права особи, чиї права порушені, яке полягає в можливості одержання від іншої особи, яка порушує права, виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Вищезазначене узгоджується із висновками викладені в п. 8.1. - 8.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 р. у справі № 904/5726/19. Також в даній постанові вказано наступне: «8.5. Як убачається з матеріалів справи, ТОВ "Порше Лізинг Україна" звернулося до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з відповідним позовом у червні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, а постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, якою провадження у справі було закрито та роз`яснено, що спір у цій справі підлягає розгляду господарським судом, винесена 7 серпня 2019 року, тобто більше ніж через три роки. Водночас перебування справи в провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів у порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захисту спірних правовідносинах. Урахувавши вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що строк для звернення до господарського суду із цим позовом позивачем пропущено з поважних причин.». Верховний Суд неодноразово зауважував, що вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України («Межі здійснення цивільних прав»), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі N 14/325 " б" та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 902/1023/19 (902/1243/20) від 28.07.2022 р. підкреслює, що суд має право надати особі (визнати право) на судовий захист порушеного права за сукупності умов: - по-перше, особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України); - по-друге, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. Позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності (частина 5 статті 267 ЦК України). Із цих причин застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії (постанова Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц), включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин. У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» пропущено Позивачем з поважних причин, оскільки: 1) аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, та був поданий в межах строків позовної давності, розглядався судами загальної юрисдикції майже 8 років; 2) аналогічний позов, який розглядався в судовій справі № 755/1228/17, був обґрунтований, але у зв`язку із зміною законодавства на момент прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 23.08.2023 р., спосіб захисту Позивача став неефективним; 3) за таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на Позивача відповідальності за помилки судів першої та апеляційної інстанції, які розглядали судову справу № 755/1228/17 на першому та другому крузі та приймали необґрунтовані рішення, і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Що стосується застосування строку позовної давності до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд зазначає, що Відповідач-2 ТОВ «Старкпром» може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до іншого відповідача. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим, оскільки позовна вимогапро витребування майна з чужого незаконного володіння пред`явлена позивачем [PERSON] лише до Відповідача-1 [PERSON] , саме він має право визнати пред`явлену до нього позивачем вимогу або ж заявити про застосування до цієї вимоги наслідків пропуску строку позовної давності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частинами першою, другою , третьою статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Як встановлено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги, суду не надано і судом таких доказів не здобуто. Зважаючи на викладене, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження та відповідачами не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатила 9 211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №0283-0296-0337-0721 від 11.11.2024 (а.с.1). Виходячи з цього, суд приходить висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 4 605,60 грн з кожного. Враховуючи наведене,

Outcome: approved