Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке перебуває в комунальній власності міста, за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про вселення її з 06 березня 1991 року до спірного житлового приміщення на підставі витягу № 162 з протоколу № 3 від 07 лютого 1991 року засідання громадської комісії виконкому Саксаганської районної Ради народних депутатів про житловим питанням. Квартира до цього часу не приватизована, за вказаною адресою зареєстрована вона та відповідачі які не проживають з 2020 року: колишня невістка [PERSON] та онуки позивачки [PERSON] і [PERSON] добровільно виїхали із спірної квартири, забравши свої особисті речі. Комунальні платежі за місцем реєстрації відповідачі не сплачують, що спричиняє позивачу, як основному наймачу приміщення, тягар по їх сплаті, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 25 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Протокольною ухвалою суду від 12 серпня 2025 року розгляд справи постановлено проводити в заочному порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Маслова В.Л. вимоги позову підтримали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. Представник третьої особи Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, Іванова О.В. в судовому засіданні 12.08.2025 проти вимог в частині визнання втративши право користування житлом неповнолітньої [PERSON] заперечувала, оскільки маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягнення повноліття, тому оскільки вказана вимога направлена всупереч інтересам дитини та позбавляє її житлових прав, які вона за віком не може самостійно реалізувати, просить відмовити у задоволенні вимог в цій частині. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її сусідка, вони живуть в одному будинку та знають один одного років 30: вона живе на другому поверсі, а позивачка на четвертому поверсі. Відповідачі це колишня невістка та онуки позивачки,які не мешкають разом із [PERSON] років п`ять, приблизно з 2019-2020 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її сусідка, вони живуть в одному будинку: вона живе на п`ятому поверсі, а позивачка на четвертому поверсі, вони знають одна одну близько 30 років. Відповідачі це онуки та колишня невістка [PERSON] , вона знає, що син позивачки розлучився з дружиною років 5 тому , десь стільки ж відповідачі і не проживають у позивачки. Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, згідно виписки № 162 із протоколу № 3 від 07.02.1991 засідання громадської комісії виконкому Саксаганської районної Ради народних депутатів по житловим питанням, дозволено тресту «КРС» змінити договір найму житлового приміщення в квартирі по [ADDRESS] та переоформити особовий рахунок на [PERSON] (а.с. 9 - копія виписки), а отже позивач є основним наймачем приміщення. У вказаному помешканні, за відомостями Єдиного державного демографічного реєстру, з 19 липня 2019 року зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 20-22), які, за даними акту від 23 квітня 2025 року, складеного мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та затвердженого майстром ТОВ «Житлосервіс-КР», не проживають у квартирі [ADDRESS] з 2020 року по теперішній час (а.с. 10 - копія акту), що підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд (постанова від 17 квітня 2019 року у справі № 135/165/17-ц) в оцінці обставин виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановленістаттею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин (постанова Верховного Суду від 28 березня 2019 року по справі № 520/14828/16-ц). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оскільки належним чином повідомлені про дату слухання справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надали ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] станом на дату розгляду справи не проживають у житловому приміщенні по [ADDRESS] без поважних причин понад строки, визначені статтею 71 ЖК України, суд вважає можливим визнати їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Разом з тим, у задоволенні вимог у частині визнання втратившою право користування житловим приміщенням малолітньої відповідачки [PERSON] , [INFO] , суд вважає відмовити з таких підстав. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Верховний Суд неодноразово зазначав, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Так, у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 755/20478/19 (провадження № 61-16958св20), установивши, що позбавлення неповнолітньої дитини права користування спірною квартирою, яка належить її матері на праві власності, порушує її право на житло, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Суди на підставі належним чином оцінених доказів установили, що тривале непроживання дитини у квартирі було зумовлене поважними причинами, оскільки дитина не має власного житла і не може самостійно обирати місце проживання. Доводи позивачки про проживання дитини за іншою адресою з батьком не спростовують висновків судів, оскільки батько дитини не має власного житла, а орендує його. З цього випливає, що дитина не може вважатися такою, що забезпечена іншим житлом і через це втратила право на проживання у спірній квартирі, в якій вона набула права на житло з народження. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 14 липня2025 року у справі № 754/7412/23 (провадження № 61-14293св24) та від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094св23). Тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відсутністю вимоги позивача відшкодувати судові витрати, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved