Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати його батьком [PERSON] , [INFO] , внести зміни до актового запису про народження дитини №3020 від 19.10.2012, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, вказавши батьком дитини [PERSON] . В обґрунтування вимог вказано, що 23.08.2007 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого народилися двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак стосунки між подружжям не склалися і з квітня 2011 року вони не вели спільного господарства і шлюбні стосунки не підтримували. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2012 року у справі № 2-2087/12 шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, а неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] - залишено проживати для подальшого виховання з матір`ю. На початку 2012 року позивач та [PERSON] почали проживати однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася спільна донька [PERSON] . Однак, при реєстрації факту народження дитини, батьком дитини був записаний відповідач у відповідності до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України, оскільки зазначене вище рішення суду про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] набуло законної сили лише 12 жовтня 2012 року. 19.04.2014 був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] зі зміною дошлюбного прізвища дружини на « [PERSON] ». Однак, спільна донька й досі має прізвище і по батькові чоловіка матері дитини від попереднього шлюбу. Ухвалою суду від 30.01.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 43). Ухвалою від 04.03.2025 у справі призначено молекулярно-генетичну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення такої експертизи (а.с. 56-57). 01.07.2025 від експерта, якому доручено проведення експертизи, надійшов висновок №103-85-2025 від 25.06.2025 за результатами проведення такої експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі поновлено (а.с. 86). 17.09.2025 від позивача, його представника, а також третьої особи [PERSON] надійшла спільна заява, в якій останні просили розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Від представника третьої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила вирішити питання, виходячи з матеріалів справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судові засідання не з`являвся, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Так, крім направлення судової кореспонденції за останнім відомим місцем реєстрації відповідача, яка в свою чергу поверталася до суду неврученою адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», останній викликався в судові засідання шляхом розміщення на офіційному веб-сайті суду оголошень. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 23.08.2007 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого народилися двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак стосунки між подружжям не склалися і з квітня 2011 року вони не вели спільного господарства. шлюбні стосунки не підтримували. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2012 року у справі № 2-2087/12 шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, а неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] - залишено проживати для подальшого виховання з матір`ю (а.с. 21-25). На початку 2012 року позивач та [PERSON] почали проживати однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася спільна донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 14). Однак, при реєстрації факту народження дитини, батьком дитини був записаний відповідач у відповідності до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України, оскільки зазначене вище рішення суду про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] набуло законної сили лише 08 жовтня 2012 року. 19.04.2014 був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] зі зміною дошлюбного прізвища дружини на « [PERSON] » (а.с. 17). Однак, спільна донька й досі має прізвище і по батькові чоловіка матері дитини від попереднього шлюбу. Відповідно до висновку №103-85-2025 від 25.06.2025 за результатами проведення молекулярно-генетичної експертизи вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше 99, 99 %. Таким чином, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено (а.с. 81-84). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя (ст. 122 СК України). Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У постанові від 16.05.2018 року (справа № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18) Верховний суд висловив позицію, відповідно до якої, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері ч. 1 ст. 135 СК України. Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (справа «Калачова проти Російської Федерації», № 3451/05, § 34, рішення від 07.05.2009 року). Пунктами 6, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до абзацу 11 пункту 20 глави 1 розділу III «Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Підпунктом 2.13.1 пункту 2.13 розділу II «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до підпункту 2.16.4 пункту 2.16 розділу II «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що батьківство позивача стосовно [PERSON] , [INFO] , є доведеним і таким, що може бути визнаним в судовому порядку, а позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2422, 40 грн.

Outcome: approved