Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

20 березня 2025 року, представник позивача - адвокат Дуденок О.О., діючи в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з вказаним позовом, відповідно до вимог якого, з урахуванням подальших уточнень, просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ №34 КНП «Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 21\~лютого\~2025 року про звільнення [PERSON] , сестри медичного терапевтичного відділення на 0,5 посади та сестри медичного приймального відділення на 0,5 посади зі скороченням штату працівників; - поновити [PERSON] на роботі на посаді сестри медичного терапевтичного відділення на 0,5 посади та сестри медичного приймального відділення на 0,5 посади; - стягнути з КНП «Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату поновлення на роботі судом. У частині стягнення середнього заробітку за місяць просить допустити до негайного виконання; - стягнути з КНП «Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького Чернігівської області на користь [PERSON] недоплачену заробітну плату з 21\~березня 2024 року по 21 лютого 2025 року у розмірі 30\~000 грн та середньомісячну заробітну плату за час затримки видачі наказу про звільнення та заробітної плати при звільненні у розмірі 10\~000 грн. Крім того, за результатами розгляду справи наполягає на розподілі судових витрат, зокрема, судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування заявлених вимог сторона позивача посилається на те, що [PERSON] з 21 березня 2024 року займала 0,5 посади сестри медичного терапевтичного відділення та 0,5 посади сестри медичного приймального відділення у КНП ««Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області. На підставі наказу №\~34, виданого 21 лютого 2025 року в.о. директора КНП ««Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, посилаючись на п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників, позивача було звільнено з обумовлених вище посад. Вважає такі дії КНП «Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, як роботодавця, незаконними, оскільки її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Наголошує на неврахуванні відповідачем положень ст. 49-2 КЗпП України, адже її персонально за два місяці не було попереджено про наступне вивільнення та не реалізовано її переважне право на залишення на роботі. Крім того, їй не було запропоновані вакансії, які були вільні на день звільнення, та які з`являлися протягом наступного періоду. При цьому, позивачу відомо, що у подальшому КНП «Варвинська лікарня» здійснювався набір нових працівників. Поза цим, позивач стверджує, що у день звільнення їй не було вручено копії відповідного наказу і належної їй трудової книжки. Також не було здійснено розрахунку по заробітній платі, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час такої затримки. Вважає, що в період її роботи нарахування заробітної плати здійснювалося роботодавцем не у повні мірі, що є підставою для їх примусового стягнення. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 28 квітня 2025 року. Додатково, за клопотанням представника позивача, зобов`язано КНП «ВАРВИНСЬКА ЛІКАРНЯ» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області надати суду витребувані докази. 26 березня 2025 року та 04 квітня 2025 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, разом з додатками, де у тому числі були долучені письмові документи, які витребовувалися судом (а.с.\~31-45, 53-65, том 1). Як вбачається із позиції директора КНП «ВАРВИНСЬКА ЛІКАРНЯ» Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, щодо заявлених до них вимог вона категорично заперечила та просить суд відмовити у їх задоволенні. На обґрунтування зазначеної позиції наголошено, що [PERSON] була звільнена у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Повідомлення про заплановане скорочення було доведено до відома позивачки за два місяці, до моменту самого скорочення, як і обумовлено положенням ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Вказано, що твердження позивача в частині невручення їй наказу на звільнення є неправдивим, оскільки адміністрація лікарні здійснювала відповідні заходи щодо вручення копії наказу, на що остання категорично відмовилася, за результатами чого було складено відповідний акт. На аргументи позивача щодо переважного права на залишення на роботі, що передбачено ст. 42 КЗпП України, зазначено, що [PERSON] не відповідала кваліфікаційним вимогам до роботи медичних працівників, адже не мала актуальної кваліфікаційної категорії. Поза цим, під час її роботи вона неодноразово отримувала усні зауваження від лікарів, що є свідченням неналежного виконання нею посадових обов`язків. Попередньо позивачці пропонувалася вакантна посада сестри медичної психоневрологічного кабінету поліклінічного відділення з 04 червня 2024 року, на що остання не погодилася. Щодо твердження позивача в частині невиплати заробітної плати відповідачем наголошено, що дане твердження є голослівним, адже всі необхідні виплати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу, були здійснені вчасно та у повному обсязі. Трудова книжка не була вручена [PERSON] у день її звільнення, оскільки остання, посилаючись на свій стан здоров`я, не змогла її особисто забрати. Проте у подальшому, 03 березня 2025 року, вона забрала належна їй трудову книжку та копію наказу про звільнення, про що є її відповідний підпис у відповідному Журналі реєстрацій. 09 квітня 2025 року представник позивача, адвокат Дуденок О.О., звернулася до суду із відповіддю на відзив, в якій із доводами, викладеними у відзиві, не погоджується. Наголосила, що позивач категорично заперечує вручення та підписання нею наказу на звільнення від 21 лютого 2025 року, оскільки підпис, поставлений від імені [PERSON] на наказі про звільнення, був зроблений іншою особою. З цих підстав вона наполягає на витребуванні оригіналу відповідного наказу для можливості дослідження підпису. Також вважає за необхідне додатково витребувати у відповідача штатний розпис працівників і довідки про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про її участь у судовому засіданні, яке призначене на 28 квітня 2025 року, та всіх подальших судових засідань, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 28 квітня 2025 року представник позивача адвокат Дуденок О.О., звернулася до суду з клопотанням про витребування доказів, а також про виклик свідків, працівників лікарні: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року клопотанням про витребування доказів задоволено (а.с.\~94, том 1). 06 червня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків (а.с.\~121-123, том 1). 17 червня 2025 року представник позивача адвокат Дуденок О.О., подала клопотання про витребування оригіналу електронного доказу (а.с.\~124, том 1) та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.\~127, том 1). 25 червня 2025 року сторона відповідача надала докази, витребувані ухвалою суду (а.с.\~138-163, том 1). Надалі сторони подавали суду додаткові документи, що стосуються предмета спору, а також письмові пояснення (172-176, 177-240, том 1, а.с.\~1-28, 53-95, том 2). Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду в частині позовної вимоги [PERSON] про стягнення з КНП «Варвинська лікарня» Варвинської селищної ради Прилуцького Чернігівської області на її користь недовиплаченої заробітної плати з 21 березня 2024 року по 21 лютого 2025 року у розмірі 30\~000 грн (а.с.\~45, том 2). 16 вересня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу та клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 17 вересня 2025 року, без участі позивача (а.с.\~96-103, том 2). Під час\~судового розгляду позивач [PERSON] повідомила, що 21 березня 2024 року її було прийнято на роботу на посаду сестри медичної на 0,5 ставки терапевтичного відділення та 0,5 ставки сестри медичної приймального відділення. Мала 38 років трудового стажу, однак оскільки тільки була прийнята на роботу, не мала кваліфікаційної категорії. В її обов`язки входило, зокрема, здійснення кардіограм та крапельниць хворим. Ще під час попередньої трудової діяльності в лікарні вона впала та мала проблеми із суглобом, оформила 3 групу інвалідності, отримувала пенсію по інвалідності. Через травму вона часто була на лікарняних і їй важко було здійснювати професійні обов`язки. Більш того, вона відчувала утиски з боку керівництва, оскільки мала погані відносини із лікарем-анестезіологом та завідувачем терапевтичного відділення [PERSON] , хоча до дисциплінарної відповідальності її не притягували. У червні 2024 року її звільняли, однак запис було скасовано. Через пару тижнів у присутності трьох працівників лікарні, зокрема [PERSON] , [PERSON] та секретаря Курило Л.Я., їй зачитали наказ про скорочення, однак вона відмовилась підписатись про ознайомлення. У подальшому, будь-які вакантні посади їй не пропонувались (лише перед попередженням про майбутнє звільнення). У зв`язку із плановою операцією 04\~вересня 2024 року позивач пішла на лікарняний. 21 лютого 2025 року (в останній день лікарняного) вона прийшла на роботу до головного лікаря з метою взяти відпустку, однак їй повідомили про звільнення. Позивач звернулась до секретаря з метою отримання трудової книжки, однак отримала відмову. Згодом поштою надійшло повідомлення про необхідність отримати трудову та отримала трудову книжку. Наказу про звільнення не отримувала. Представник відповідача вказала, що 03 червня 2025 року відповідачу було запропоновано місце роботи за аналогічною посадою. Продуктивність праці позивача була незадовільною, адже отримано письмові скарги від двох лікарів. Згодом видано наказ про скорочення штату. Членом профспілкової організації позивач не була. [PERSON] відмовилась отримувати попередження про звільнення, але воно було зачитано їй вголос у присутності свідків. Після видання наказу про скорочення вільних посад, які б могли бути запропоновані позивачу, не було. Згодом вона пішла на лікарняний. У період перебування на лікарняному перші 5 днів оплачувала лікарня, а наступні дні - фонд соціального страхування. 21 лютого 2025 року було видано наказ про звільнення. Трудову книжку та наказ позивач у день звільнення не бажала отримувати, однак 27 лютого 2025 року було надіслане повідомлення поштою. Особисто позивач отримала трудову і наказ 03 березня 2025 року. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. 20 березня 2024 року [PERSON] прийняли на 0,5 посади сестри медичної терапевтичного відділення з паліативними ліжками за основним місцем роботи та 0,5 посади сестри медичної приймального відділення за внутрішнім сумісництвом з 21 березня 2024 року з випробувальним терміном три місяці, про що було видано наказ по КНП «Варвинська лікарня» (а.с. 55, том 1) та здійснено запис № 26 у трудовій книжці позивача (а.с. 9 зворот, том 1). Відповідно до штатного розпису на 01 квітня 2024 року у терапевтичному відділенні з паліативними ліжками обліковувалось, зокрема, 0,5 ставки сестри медичної стаціонару (а.с. 153, том 1), 2 ставки сестри медичної вищої категорії та 2 ставки сестри медичної першої категорії. По приймальному відділенню - 1 ставка сестри медичної вищої категорії, 2 ставки сестри медичної першої категорії, 1,5 ставки для сестри медичної (а.с. 153 зворот). Згідно з копією довідки до акта МСЕК [PERSON] з 2015 року мала статус особи з інвалідністю третьої групи безтерміново (а.с. 11, том 1), працювати за фахом може, зауважено на протипоказаннях до фізнавантажень. 08 квітня 2024 року до директора КНП «Варвинська лікарня» надійшла службова записка від лікаря анестезіолога [PERSON] із зауваженнями на некваліфіковане проведення [PERSON] реєстрації ЕКГ (а.с. 37, том 1). 22 квітня 2024 року лікар-терапевт [PERSON] доповіла про низьку продуктивність праці [PERSON] , зокрема в частині своєчасного виконання призначень лікарів, володіння ЕКГ, маніпуляцій, у зв`язку з чим надходили скарги пацієнтів (а.с. 38, том 1). До дисциплінарної відповідальності у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків позивач не притягувалась. 03 червня 2024 року адміністрація КНП «Варвинська лікарня» у зв`язку з появою вакантної посади письмово запропонувала [PERSON] працевлаштування на посаді сестри медичної психоневрологічного кабінету поліклінічного відділення з 04 червня 2024 року (а.с.\~39, том 1). Позивач відмовилась, висловившись письмово на цьому ж документі. Надаючи пояснення з приводу відмови позивача від зайняття цієї посади, [PERSON] вказала, що на 03 червня 2024 року вона ще не була повідомлена про скорочення, і навіть рішення про це самим роботодавцем ще не було прийнято. Відтак, змінювати свою посаду і не бажала. 21 червня 2024 року у трудовій книжці позивача здійснено запис №27 про звільнення у зв`язку із закінченням випробувального терміну, та запис №28 про недійсність запису №27 (а.с. 9 зворот, том 1). 08 липня 2024 року в.о. директора І.Косенко-Ткач видала наказ №92 про зміни у штатному розписі по КНП «Варвинська лікарня» та у зв`язку із скороченням штату працівників розпорядилась внести зміни до штатного розпису КНП «Варвинська лікарня» з 08 вересня 2024 р.; скоротити 0,5 посади сестри медичної терапевтичного відділення з паліативними ліжками, 0,5 посади сестри медичної приймального відділення, ознайомити з даним наказом [PERSON] (а.с. 83, том 1). 08 липня 2024 року [PERSON] було оформлено письмове повідомлення №487 про майбутнє звільнення із займаної посади 08 вересня 2024 року згідно п.\~1 ст.\~40 КЗпП у зв`язку із скороченням штату працівників. Повідомлено, що на цей час можливості переведення на іншу роботу немає (а.с. 35, том 1). 08 липня 2024 року працівниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складено акт (а.с. 36, том 1) про відмову [PERSON] ознайомлюватись з наказом № 92 від 08 липня 2024 року про заплановане скорочення та відмову отримувати попередження від 08 липня 2024 року. Текст наказу був прочитаний вголос, однак [PERSON] відмовилась ставити підпис про ознайомлення. У судовому засіданні позивач підтвердила факт ознайомлення із наказом та попередженням, однак наполягала, що це відбувалось 03 липня 2024 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що 08 липня 2024 року [PERSON] , приблизно в 09 годині, було зачитано наказ та попередження, однак вона відмовилась ставити підпис про ознайомлення у цих документах, про що і було складено акт. Свідок [PERSON] вказала, що при підготовці акту вона помилково вказала вихідний номер документа (попередження). В ході судового розгляду позивач підтвердила, що вона не була членом профспілкової організації. Відповідно до розрахункових листів за 2024 - 2025 року [PERSON] було нараховано: березень 2024 4640,76 грн, квітень 2024 13500 грн, травень\~2024\~ 13654,43\~грн, червень 2024 11957,50 грн, липень 2024 17787,97 грн, серпень 2024\~ 14078,36\~грн, вересень 2024 7741,31 грн, жовтень 2024 9739,76 грн, листопад 2024 11141,10 грн, грудень 2024 11141,10 грн, січень 2025 11883,84 грн, лютий 2025 34235,84 грн. (а.с. 40-41, том 1). Відомості про отримані доходи підтверджуються і витягом по рахунку позивача у АТ КБ «Приват Банк» (а.с. 36-38, том 2) та довідкою про отримані суми доходу з податкової служби (а.с.\~174-175, том 1). На момент прийняття рішення про скорочення медичні сестри приймального та терапевтичного відділення пройшли курси підвищення кваліфікації та мали присвоєні категорії (а.с. 184-191, том 1). Позивач [PERSON] мала кваліфікаційну категорію лише до 10 квітня 2023 року (а.с. 192, том 1). Після цього періоду була скорочена і після прийняття на роботу в 2024 році не проходила підвищення кваліфікації. Протягом періоду роботи позивач [PERSON] перебувала на лікарняних: з 24 червня 2024 по 03 липня 2024, з 03 вересня 2024 по 21 лютого 2025 (а.с.\~40-42, том 1, а.с. 54-95, том 2). 21 лютого 2025 року директор КНП «Варвинська лікарня» видала наказ №\~34, яким позивача було звільнено з посад сестри медичної приймального відділення сестри медичної терапевтичного відділення з паліативними ліжками за п.\~1 ст.\~40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги, здійснено розпорядження бухгалтерії про повний розрахунок та виплату компенсації за 31 день невикористаної відпустки за період з 21 березня 2024 року по 21 лютого 2025 року. Наказ містить підпис про ознайомлення з його змістом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Письмове повідомлення про належні працівникові суми згідно зі ст. 47 КЗпП України не здійснювалось. Відповідно до розрахункового листка за лютий 2025 року (а.с.\~41, том 1) позивачу [PERSON] було нараховано 34235,84 грн. Нараховані за лютий 2025 року суми виплачувались у відповідності до руху коштів по рахунку 10, 20, 21 лютого 2025 року. Судом не встановлено невідповідність нарахованих позивачу сум при остаточному розрахунку. Натомість, позивач наголошував, що частина належних сум була виплачена із затримкою. Перевіряючи це твердження суд констатує, що 10 березня 2025 року позивач отримала 3431,46 грн заробітної плати. Однак, як вбачається із табелів обліку робочого часу, відомостей про непрацездатність, оскільки зокрема і в останній місяць роботи позивач перебувала на лікарняному, то фінансування періоду непрацездатності застрахованої особи здійснювалось ПФУ. Відтак, вина роботодавця в несвоєчасній виплаті належних при звільненні сум відсутня, отже, і покладення на нього обов`язку відшкодувати середній заробіток за час затримки розрахунку відсутній. В день звільнення позивач трудову книжку та копію наказу про звільнення не отримала. 27 лютого 2025 року позивачу було надіслано письмове повідомлення, в якому наголошено на необхідності одержати трудову книжку у відділі кадрів КНП «Варвинська лікарня» (а.с. 42, том 1). Повідомлення було отримано позивачем особисто 28 лютого 2025 року, про що свідчить копія поштового повідомлення (а.с. 43, том 1). Як вбачається із усних пояснень самого позивача, показів свідків [PERSON] та [PERSON] , та копії журналу обліку трудових книжок, 03 березня 2025 року позивач отримала трудову книжку. З копій наказів по КНП «Варвинська лікарня» (а.с. 5-12, том 2) [PERSON] була прийнята сестрою медичною відділення інтенсивної терапії тимчасово з 25 квітня 2024 року та звільнена 30 квітня 2024 року; була прийнята сестрою медичною відділення інтенсивної терапії тимчасово з 02 травня 2024 року та звільнена 31 травня 2024 року; була прийнята сестрою медичною відділення інтенсивної терапії тимчасово з 04 червня 2024 року, в подальшому 29 липня 2024 року переведена сестрою медичною терапевтичного відділення з паліативними ліжками тимчасово та звільнена 30 січня 2025 року; прийнята сестрою медичною відділення інтенсивної терапії на час відсутності [PERSON] з 11 лютого 2025 року та звільнена 31 березня 2025 року; у подальшому прийнята сестрою медичною відділення інтенсивної терапії на час відсутності [PERSON] з 08 квітня 2025 року та звільнена 05 червня 2025 року; згодом [PERSON] прийнята сестрою медичною приймального відділення з 12 червня 2025 року на час відсутності [PERSON] та звільнена 14 липня 2025 року; в подальшому прийнята сестрою медичною приймального відділення з 25 липня 2025 року на час відсутності [PERSON] та звільнена 17\~вересня 2025 року. Зазначена інформація частково підтверджується і заявами про прийняття на роботу [PERSON] (а.с. 13, 14, том 2), та копією трудової книжки [PERSON] . Аналізуючи норми, що регулюють відносини що склались між сторонами по справі суд зазначає наступне. Спір виник з приводу розірвання трудового договору з робітником на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, який вказує що трудовий договір укладений зокрема на невизначений строк може бути розірвано роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з приписами ст. 64 ГКУ підприємство, установа, організація, тобто роботодавець має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників та штатний розпис. Проте, навіть Постанова Пленуму ВСУ від 06.11.1992\~№9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», наголошує, що суди повинні з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва та праці, такі як скорочення чисельності або штату працівників; які існують докази, що підтверджують зміни в організації виробництва та праці. Обґрунтуванням для таких змін можуть бути, наприклад, реорганізація підприємства, оптимізація структури, створення або закриття структурних підрозділів, зміни у видах або обсягах діяльності. Аналізуючи фактичні обставини суд констатує, що основним документом, який має окреслювати дійсність змін в організації виробництва і праці та необхідність скорочення чисельності або штату працівників є відповідний наказ по закладу. Однак, наказ від 08 липня 2024 року №\~92 «Про зміни у штатному розписі КНП «Варвинська лікарня» не має жодного обґрунтування чи посилання на причини скорочення. Будь-яких змістовних пояснень чи обґрунтувань реальних змін в\~організації виробництва\~та праці сторона відповідача не надала. Ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання закладу у відповідний період не відбувалось. Навпроти, як вбачається із встановлених обставин відповідач приймаючи рішення про скорочення 0,5 ставки сестри медичної у приймальному та 0,5 ставки у терапевтичному відділенні, в подальшому, неодноразово здійснював прийняття на роботу тимчасових працівників, зокрема і по аналогічних скорочуваних посадах. Відтак, суд не може визнати обґрунтованим рішення роботодавця щодо проведення скорочення штату працівників на підставі згадуваного наказу. Також, суд звертає увагу, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, законодавець не вказує, що мова йде про аналогічну посаду, або менш кваліфіковану, постійну форму працевлаштування або строкову. Натомість, йдеться про збереження можливості для працівника працювати та виконувати роботу саме на цьому підприємстві. Однак, як встановлено судом, після прийняття рішення про скорочення штату працівників та попередження про майбутнє звільнення, роботодавець не запропонував позивачу іншу наявну на підприємстві роботу за її фахом та посадою, натомість використовував таку як до, так і після звільнення позивача. У період дії воєнного стану, відповідно до ст.\~5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Як вбачається із досліджених доказів, роботодавець не дотримався і цих положень законодавства. Доводи сторони позивача щодо неналежного виконання працівником своїх обов`язків, конфліктності, тривалого перебування на лікарняних слід визначити як підґрунтя для роботодавця приймати відповідні кадрові рішення, але за іншими правовими підставами, застосувати які в ході розгляду даної справи суд підстав не вбачає. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити позов в частині визнання звільнення незаконним, а відтак [PERSON] відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Захист прав позивача шляхом його поновлення на роботі виключає притягнення роботодавця до відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що також є підставою для відмови у позові в цій частині. Так, згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08\~лютого 1995 року №\~100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 Постанови №\~13 від 24\~грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18\~липня 2018 року у цивільній справі № 359/10023/16-ц та від 07\~жовтня 2020 року у цивільній справі №\~523/14396/19, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Таким чином, Верховний Суд наголошує на тому, що суми,\~які суд\~визначає до\~стягнення з\~роботодавця на\~користь працівника,\~обраховуються без\~віднімання сум\~податків та\~зборів.\~Податки і\~збори із\~суми середнього\~заробітку,\~присудженої за\~рішенням суду,\~підлягають нарахуванню\~роботодавцем при\~виконанні відповідного\~судового рішення\~та,\~відповідно,\~відрахуванню із\~суми заробітку\~при виплаті\~працівнику,\~внаслідок чого\~виплачена працівнику\~на підставі\~судового рішення\~сума заробітку\~зменшується на\~суму податків\~і зборів,\~які підлягають\~сплаті податковим\~агентом (роботодавцем). При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали б відрахуванню податки і збори. Період вимушеного прогулу позивача з 22 лютого 2025 року до 17 вересня 2025 року. Повними робочими місяцями позивача (без лікарняних) за весь час після прийняття на роботу (20\~березня 2024 року) до звільнення (21 лютого 2025 року) є лише травень 2024 року та серпень 2024 року. Так, у травні 2024 року 23 робочих дні, у серпні 2024 року 22 робочих дні. Середньоденний розмір заробітної плати становить 615,62 грн (27\~702,79 (13 654,43 + 14\~078,36) / 45 (23+22). За період з дати звільнення (21 лютого 2025 року) до дати ухвалення рішення (17 вересня 2025 року) кількість робочих днів складає 148 (5 днів - лютий 2025 року; 21 день березень 2025 року; 22 дні квітень 2025 року; 22 дні травень 2025 року; 21 день червень 2025; 23 дні липень 2025 року; 21 день серпень 2025 року; 13 днів - вересень 2025 року). Таким чином, визначаємо розмір середньої заробітної плати за цей період: 148 х 615,62 грн = 91\~111,62 грн. Вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач\~був звільнений\~від сплати\~судового збору\~за позовну\~вимогу про поновлення на роботі, то судовий збір в цій частині слід стягнути з відповідача в дохід держави. у сумі 968,96 грн. Судовий збір\~у сумі\~968,96\~грн сплачений\~позивачем при\~поданні позову\~за позовну\~вимогу про стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки розрахунку відшкодуванню не підлягає, оскільки у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У позовній заяві вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат складається зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу орієнтовно у розмірі 15000,00 грн (а.с.\~1-5). Самого орієнтовного розрахунку сум судових витрат позивач разом з позовною заявою не подавала. 16 вересня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, до якого додано копію договору про надання правової допомоги та розрахунок витрат на правничу допомогу у сумі 17600,00 грн (а.с.\~96-103, том 2). Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Відповідно до п. 1 ч. 2 т. 137 ЦПК України розподілу підлягають витрати на правничу допомогу адвоката, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial