Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

у травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 32237 грн. 40 коп. Обґрунтовано позов тим, що 22.09.2024 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 399373244 у формі електронного документа, відповідно до якого відповідач отримала від Товариства кредитні кошти у розмірі 13100 грн. Вказані грошові кошти були перераховані на карткових рахунок № [NUMBER] , вказаний відповідачем в особистому кабінеті. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена. 24.12.2024 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та позивачем укладено договір факторингу № МВ-ТП/14. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14\~травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач відзив на позов не подав. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщалася завчасно і належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою її місця проживання, зареєстрованою в установленому законом порядку. Крім того, про час і місце розгляду справи по суті відповідач повідомлялася шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 22.09.2024 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 399373244 у формі електронного документа (а.с. 23-34). Відповідно до п. 2.1 Договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії в сумі кредитного ліміту у розмірі 13100 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі. Відповідно до п. 7.3 Договору кінцева дата повернення кредиту 22.10.2029. Згідно п. 8.3 договору, базова процентна ставка складає 1,00% в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним. Відповідно до п. 8.5 договору, за умови повного дострокового погашення всієї суми кредиту за всіма отриманими траншами протягом 6 (шести) календарних днів після дати закінчення дисконтного періоду кредитування, кредитодавець зобов`язаний зменшити зобов`язання позичальника по сплаті процентів за фактичні дні користування кредитом наступним чином: 8.5.1 за період від 22.09.2024 до 22.10.2024 (включно) кредитодавець надає позичальнику знижку в розмірі 32,00 (тридцять два) % від розміру базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за кредитом може здійснюватися за дисконтною процентною ставкою 0,68 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 248,20 (двісті сорок вісім цілих дві десятих) відсотків річних; 8.5.2 у разі якщо позичальник вчинить описані в п. 3.2. договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює Пролонгацію) один або декілька разів або здійснить поновлення дисконтного періоду, на період після 22.10.2024 кредитодавець надає позичальнику знижку в розмірі 3,00 (три) % від розміру базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за кредитом може здійснюватися за Індивідуальною процентною ставкою 0,97 відсотків в день від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 353,12 (триста п`ятдесят три цілих дванадцять сотих) відсотків річних. Кредитодавець має право зменшити розмір Індивідуальної процентної ставки у наступних періодах пролонгації, зокрема у разі отримання позичальником від кредитодавця та введення в Особистому кабінеті спеціального набору символів (промокоду), якідають право на отримання додаткової знижки на Індивідуальну процентну ставку. Пунктом п. 5.1 договору визначено, що кожен окремий транш за цим договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позивальника, використовуючи реквізити платіжної картки 5168-75XX-XXXX-3918, що відбувається не пізніше ніж протягом 3-х банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання чергового траншу за Договором. Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно графіка платежів. Відповідно до частини 1 статті 204\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18) зазначено, що «положеннями статті 204\~ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 та від 07.10.2020 у справі № 127/337824/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 зазначає, що «з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів». З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що договір кредитної лінії № 399373244 від 22 вересня 2024 року підписаний відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», оскільки вона акцептувала пропозицію позивача та уклала договір, шляхом введення одноразового ідентифікатору. Частиною 1 статті 1054\~ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору. Позичальник - відповідач скористалася кредитними ресурсами та свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала. 24.12.2024 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та позивачем укладено договір факторингу № МВ-ТП/14, за умовами якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступив позивачеві права грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі кредитним договором № 399373244 від 22.09.2024 (а.с. 12 на звороті - 15). Про відступлення ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» повідомило позичальника шляхом направлення на електронну адресу позичальника електронного листа (а.с. 39 на звороті). Статтею 512\~ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. На підставі статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно умов вищевказаних Договору факторингу та договору відступлення права вимоги та відповідно до вимог статей 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло статусу нового кредитора. За правилами статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частинами першою, другою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини 2 статті 1056-1\~ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Як зазначено позивачем, відповідач свої зобов`язання за кредитним зобов`язанням належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 32237 грн. 40 коп., з яких: 13099 грн. 61 коп. заборгованість за тілом кредиту; 19137 грн. 79 коп. заборгованість за процентами. Відповідачем вказаного розрахунку заборгованості не спростовано. Судом встановлено, що сума основного зобов`язання у розмірі 13099 грн. 61 коп. не повернута, а тому позов у цій частині підлягає до задоволення. Позивачем заявлено вимогу про стягнення відсотків у сумі 19137 грн. 79 коп. Однак, як вбачається з витягу з реєстру прав вимоги, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги за кредитним договором № 399373244, зокрема за відсотками у сумі 7871 грн. 79 коп. Матеріали справи містять розрахунок заборгованості, який склав позивач, в якому зазначено про нарахування відсотків у сумі 19137 грн. 79 коп. Однак, суд вважає необґрунтованим такий розрахунок, оскільки у порушення вимог статей 76, 81 ЦПК України, позивачем не обґрунтований період нарахування процентів. Умовами договору (п. 1.1.28) сторони визначили, що продовження дисконтного періоду або пролонгація умова договору, яка дає можливість позичальнику продовжити строк дисконтного періоду, шляхом здійснення оплати всіх нарахованих на день платежу процентів за користування кредитом, з відповідним призначенням платежу. Пункт 3.2. договору містить аналогічні умови, із зазначенням про необхідність позичальником в особистому кабінеті активувати функцію продовження строку дисконтного періоду. Для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно було сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 2672 грн. 40 коп. (п. 3.3 договору). Однак, як вбачається із розрахунку, відповідачем у вказаний період вищезазначені проценти за кредитним договором не сплачені. Сплата процентів в сумі 3053 грн. 61 коп. та тіла кредиту в сумі 39 коп. здійснена відповідачем лише 25.10.2024, тобто вже поза межами строку для здійснення пролонгації дисконтного періоду. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження ініціювання відповідачем пролонгації договору, вчинення ним дій в особистому кабінеті спрямованих на продовження дії дисконтного періоду. Окрім того, у паспорті споживчого кредиту, підписаного відповідачем, зазначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом за базовою процентною ставкою становитиме 17030,00 грн. (з припущення надання знижки до дисконтної ставки 15772,40 грн.). Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням. Відповідно до правового висновку, який міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 399373244 від 22.09.2024 відповідачу було надано позику строком на 30 днів зі сплатою відсотків за кожен день у розмірі 0,68%. Датою видачі кредиту є 22.09.2024, строк кредитування 30 днів, сума кредиту 13100 грн. (а.с. 23-34). Суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду і до правовідносин, що склались по кредитному договору № 399373244 та стягнути з відповідача на користь позивача відсотки в розмірі 2672 грн. 32 коп. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 399373244 від 22.09.2024 в сумі 15771 грн. 93 коп., з яких: 13099 грн. 61 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2672 грн. 32 коп. заборгованість за відсотками. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Так, право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачу правничу допомогу надавало Адвокатське об`єднання «ЛЮТІ» на підставі договору № 5 про надання правової допомоги від 02 грудня 2024 року (а.с. 42-46) та додаткової угоди № 451 від 30.12.2024 до договору про надання правової допомоги від 02 грудня 2024 року (а.с. 46 на звороті, 47). Згідно з копією акту приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2024 вартість наданих послуг становить 5000 грн. (а.с. 47 на звороті). Копією платіжної інструкції в національній валюті № 1351 від 30 грудня 2024 року підтверджується сплата позивачем Адвокатському об`єднанню «ЛЮТІ» 5000 грн. за надання правової допомоги згідно з договором № 5 від 02.12.2024 року (а.с. 48). Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції прозахист\~правлюдини і\~основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки сторонами документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути їх пропорційно до задоволених позовних вимог. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору також пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial