Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

15.12.2023 [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «СК «АРКС» про стягнення пені та збитків, завданих простроченням виплати страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] о 21 год. 00 хв. водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI TUCSON», р.н. [NUMBER] , проїзною частиною об`їзної автодороги «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя», не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода [PERSON] , який перебував в нерухомому стані на смузі руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу шляхом застосування гальмування та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого, в районі електроопори Л 516/31, скоїв наїзд передньою частиною автомобіля на пішохода. Внаслідок вказаної пригоди син позивачки, пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув у лікарні. Вказані обставини встановлені вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2022 та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2023, яким встановлена водія [PERSON] у скоєному ДТП. Оскільки на момент ДТП автомобіль «HYUNDAI TUCSON», р.н. [NUMBER] був застрахований в ПрАТ «СК «АРКС» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], позивачка звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування від 20.10.2015, надавши при цьому усі документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Відповідно до п. 2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими, прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. При цьому, оскільки смерть пішохода мала місце результаті ДТП за участі забезпеченого відповідачем за полісом страхування автомобіля, то цивільно-правова відповідальність водія в силу положень ст. 1187 ЦК України настає у будь-якому випадку, незалежно від його вини та наслідків судового провадження з цього факту (так звана безвинна відповідальність). Отже, граничний термін для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування становив 19.01.2016. Натомість, відповідач з порушенням встановлених п. 2 ст. 36 Закону строків лише 13.10.2023 здійснив страхову виплату позивачці в розмірі 16 536,00 грн. Згідно з вимогами п. 36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, відповідно до 4. 2 ст. 625 боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи, що страхове відшкодування в розмірі 16 536,00 грн було сплачене страховиком13.10.2023, термін прострочення виконання зобов`язань з боку страхової компанії складає 2916 днів, а отже, розмір пені за період з 19.01.2016 (граничний термін прийняття рішення про виплату відшкодування після отримання заяви від позивача) по 13.10.2023 становить 40 504,10 грн, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний вище період - 3963 грн, інфляційні втрати - 20791,01 грн, а разом 65 258,11 грн. На підставі викладеного позивачка просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також понесені нею судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2023 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2024 головуючим суддею по справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 29.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.03.2024 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та недоведеність. Зокрема, у відзиві зазначено, що 06.03.2015 між АТ «СК «АРКС» та [PERSON] було укладено поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів [NUMBER], за яким було застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля HYUNDAI TUCSON, д.н. [NUMBER] . 20.10.2015 АТ «СК «АРКС» було отримано заяву страхувальника [PERSON] про настання події, що має ознаки страхового випадку по договору ОСЦІВВНТЗ, якою останнім було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), що сталася [INFO] за участю автомобіля HYUNDAI TUCSON, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та пішохода. 21.05.2019 [PERSON] звернулася до контакт-центру страховика та повідомила, що внаслідок ДТП, яка сталася [INFO], було збито на дорозі її сина [PERSON] , який помер у лікарні. Крім того, позивачкою [PERSON] було повідомлено, що кримінальна справа за обставинами ДТП перебуває на розгляді в суді. Таким чином, позивачка більше ніж три роки, а саме до 21.05.2019, не зверталася до страхової компанії з приводу ДТП та не заявляла жодних майнових вимог. У зв`язку з цим хибними та безпідставними є посилання позивачки на те, що відповідачем заяву про виплату страхового відшкодування було отримано 20.10.2015 та, відповідно, що саме з цієї дати для АТ «СК «АРКС» розпочався перебіг строку для прийняття рішення по справі та здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки заяву було отримано від страхувальника, а не від позивачки. Крім того, 24.05.2019 на адресу позивачки страховою компанією було направлено лист за вих. №4462/12цв, в якому повідомлялось про необхідність надання документів, які передбачені спеціальним Законом та є необхідними для виплати страхового відшкодування, а саме: документа, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; документів, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; свідоцтва про смерть; лікарського свідоцтва про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження, або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого; документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника; документів, що засвідчують особу одержувача страхового відшкодування: копію паспорту громадянина, а в разі його відсутності іншого документа, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа одержувача коштів та довідку про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння); документів, що підтверджують родинний зв`язок з потерпілою особою (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо); довідку про склад сім`ї (на дату ДТП); постанову місцевого суду, завірену належним чином (мокрою печаткою суду), що підтверджує відповідальність [PERSON] за скоєння зазначеної вище ДІІ та визнання позивачки потерпілою стороною. 19.06.2019 відповідачем від позивачки було отримано копію листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області вих. №2597/19-Вих від 03.06.2029, яким повідомлено, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває справа №175/1139/16-к, провадження №1-ка/175/48/16 за кримінальним провадженням №12015040000001010 відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Станом на 03.06.2019 справу не розглянуто. Також відповідачем від позивачки було отримано копії листа Комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №9» вих. №438 від 05.04.2026, документи щодо лікування, поховання та спорудження надгробного пам`ятника, фото надгробного пам`ятника, довідки про склад сім`ї, свідоцтва про смерть, паспорта та ІН. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 36 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Отже, вказаною нормою передбачено припинення перебігу строку прийняття рішення страховиком щодо здійснення страхового відшкодування до набрання рішення у справі, яка розглядається судом чи органом досудового розслідування у кримінальному провадженні, законної сили. Розглянувши надані документи стосовно ДТП, яка мала місце [INFO], Проте АТ «СК «АРКС» було встановлено, що серед них відсутні документи, які передбачені спеціальним Законом та є необхідними для виплати страхового відшкодування. Зокрема, було відсутнє рішення суду, яким встановлено/спростовано вину водія забезпеченого транспортного засобу в ДТП або постанова органу досудового розслідування, якою було б закрито кримінальне провадження відносно водія забезпеченого транспортного засобу, а також заява про страхове відшкодування. 06.12.2022 АТ «СК «АРКС» було отримано копію вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2022 по справі №175/1139/16-к, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та стягнуто з нього на користь [PERSON] матеріальну та моральну шкоду. В подальшому страховиком отримано інформацію, що вирок оскаржується обвинуваченим [PERSON] та позивачкою [PERSON] , у зв`язку з чим він не набрав законної сили. 25.09.2023 АТ «СК «АРКС» було отримано копію ухвали Дніпропетровського апеляційного суду по справі №175/1139/16-к від 11.09.2023, якою вказаний вирок змінено в частині призначення покарання. 28.09.2023 відповідачем від позивачки було отримано заяву на виплату від 25.09.2023, належним чином засвідчені копії паспорту та ІПН, що підтверджується вх. №18843/12ЦВ від 28.09.2023. Таким чином, передбачений п. 36.2. ст.36 Закону строк прийняття страховиком рішення розпочався саме з 28.09.2023, тобто з дати отримання АТ «СК «АРКС» заяви позивачки про страхове відшкодування. 16.10.2023 страховою компанією було прийнято рішення про виплату на користь позивачки страхового відшкодування 16 536,00 грн, про що складено страховий акт №ARX3870827 від 16.10.2023, про що повідомлено позивачку листом вих. №9330/12ЦВ від 16.10.2023. У подальшому, 17.10.2023 страховиком було перераховано на банківські реквізити [PERSON] , вказані у заяві на виплату від 25.09.2023, страхове відшкодування, що підтверджується платіжною інструкцією №1007741 від 17.10.2023. Враховуючи вищевикладене, АТ «СК «АРКС» виконало свої обов`язки у повній відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов Полісу, а тому позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «АРКС» є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності, у якій він вказує на пропуск позивачкою строків позовної давності, а саме: встановленого ст. 257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності - щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат; встановленого ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціального однорічного строку позовної давності - щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Так, відповідач вважає, що оскільки позивачка звернулася до суду 15.12.2023, то строк позовної давності за вимогами про стягнення пені мав би обмежуватися періодом з 15.12.2022 по 15.12.2023 (в межах 12 місяців), а за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - періодом з 19.10.2015 по 13.10.2023 (в межах 36 місяців). Разом із цим, оскільки зазначені строки позивачкою обчислюються з 19.10.2015 по 13.10.2023, то з урахуванням заявлених позивачкою вимог та встановлених законом строків позовної давності, вказані суми згідно з розрахунками відповідача становлять: пеня - 6599,00 грн - за період з 15.12.2022 по 13.10.2023; інфляційні втрати - 7165,34 грн - за період з 15.12.2020 по 13.10.2023; 3% річних - 1403,91 грн - за період з 15.12.2020 по 13.10.2023. 22.03.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, у якому він вказує на безпідставність доводів представника відповідача, посилаючись, зокрема, на те, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, та обставина, що відносно водія немає рішення про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, не звільняє відповідача від відповідальності. Щодо дати подання зави позивачем про виплату страхового відшкодування саме 20.10.2015, то цей факт підтверджується розрахунком страховика, що був долучений представником позивача до позовної заяви та який з невідомих причин сам відповідач забув долучити до відзиву на позов. Щодо долученої відповідачем заяви потерпілої від 25.09.2023, то вона мала лише уточнюючий характер в частині актуальних банківських реквізитів позивача станом на дату проведення страхової виплати. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про виплату відшкодування, пені та збитків представник позивача зазначив наступне. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Отже, спеціальним Законом встановлений строк нарахування пені протягом всього періоду, за який вона нараховується, тобто без обмежень по часу. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається із вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2022 та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2023, потерпілою (позивачем) був поданий цивільний позов до страхувальника (обвинуваченого), що свідчить про переривання строку позовної давності до дати набрання чинності вироку суду (11.09.2023 ). Разом із цим, приписами ч. 3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Отже, термін безпідставної затримки у виплаті страхового відшкодування у належному (повному) обсязі становить строк з 19.01.2016 (граничний термін прийняття рішення про виплату відшкодування після отримання заяви від позивача з урахуванням 90 денного строку на прийняття рішення про виплату) по 13.10.2023 та становить 40 504,10 грн, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний вище період - 3963 грн, інфляційні втрати - 20 791,01 гривень, а разом 65 258,11 грн. Разом із цим, згідно з п.п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, позивачкою не пропущений строк позовної давності при зверненні до суду із позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату страхової виплати. 01.04.2024 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено про безпідставність доводів представника позивача про те, що подання позивачкою заяви про виплату страхового відшкодування саме 20.10.2015 підтверджується розрахунком суми страхової виплати щодо моральної шкоди, оскільки така заява була подана [PERSON] , за своєю суттю вона є повідомленням про настання події у порядку п.33.1.4. ст. 33 Закону та жодним чином не може вважатися заявою про виплату страхового відшкодування, яка повинна подаватися безпосередньо потерпілою особою у порядку ст. 35 Закону. Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження факту подання 20.10.2015 саме заяви про виплату страхового відшкодування. Крім того, представник вказує на безпідставність доводів представника позивача про спеціальні строки позовної давності, визначені договором страхування, посилаючись на те, що позивач не є стороною відповідного договору. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Водночас, в матеріалах справи містяться заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, ураховуючи наявні в матеріалах справи заяви сторін по суті справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 06.03.2015 між АТ «СК «АРКС» та [PERSON] було укладено поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортних засобів [NUMBER], за яким було застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля HYUNDAI TUCSON, д.н. [NUMBER] , що підтверджується копією такого договору, наявною в матеріалах справи. [INFO] о 21 год. 00 хв. водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI TUCSON», р.н. [NUMBER] , проїзною частиною об`їзної автодороги «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя», не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода [PERSON] , який перебував в нерухомому стані на смузі руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу шляхом застосування гальмування та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого, в районі електроопори Л 516/31, скоїв наїзд передньою частиною автомобіля на пішохода. Внаслідок вказаної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув у лікарні. Вказані обставини та вина водія [PERSON] у скоєному ДТП встановлені вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2022 та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2023 у справі №175/1139/16. Вказаним вироком із [PERSON] також стягнуто на користь [PERSON] , яка є матір`ю потерпілого [PERSON] , завдану матеріальну шкоду у розмірі 81 417,45 грн та моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обґрунтовуючи позов, позивачка вказує на те, що 20.10.2015 вона звернулася до ПрАТ «СК «АРКС» із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши при цьому усі документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак фактично виплату страхового відшкодування їй було проведено лише 13.10.2023, тобто з порушенням строків, встановлених п.2 ст. 36 вказаного Закону. Із зазначених підстав, посилаючись на положення п.36,5 ст. 36 Закону та ст. 625 ЦК України, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь штрафні санкції за увесь період прострочення, тобто з 19.01.2016 (граничний термін прийняття рішення про виплату відшкодування після отримання заяви від позивача) по 13.10.2023 (день фактичної виплати), у загальному розмірі 65 258,11 грн, із яких: 40 504,10 грн - пеня; 3963 грн - 3 % річних; 20791,01 грн - інфляційні втрати. Відповідач проти позову заперечує, вказуючи на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Надаючи оцінку доводам сторін, наведених ними в обґрунтування та заперечення позову, суд керується наступним. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Відповідно до статті 33 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП. У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування. У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV). Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом №1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом №1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим, у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом №1961-IV має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон №1961-IV. Законом №1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. У пункті 22.1 статті 22 Закону №1961 IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, вказане також міститься у пункті 3 частини першої статті 988 ЦК України . Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону №1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. Відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України) Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. При цьому закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення. Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин. За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку). Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд. Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя. Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право. Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом. Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Із наявних в матеріалах справи письмових доказів, наданих обома сторонами, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 20.10.2015 АТ «СК «АРКС» було отримано заяву страхувальника [PERSON] про настання події, що має ознаки страхового випадку по договору ОСЦІВВНТЗ, якою останнім було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), що сталася 19.10.2015 за участю автомобіля HYUNDAI TUCSON, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON] , матір`ю якого є позивач. Копія вказаної заяви [PERSON] додана відповідачем до відзиву. Зі змісту відзиву відповідача також встановлено, що 21.05.2019 [PERSON] звернулася до контакт-центру АТ «СК «АРКС» та повідомила, що внаслідок ДТП, яка сталася [INFO], було збито на дорозі її сина [PERSON] , який помер у лікарні. Крім того, позивачкою було повідомлено, що кримінальна справа за обставинами ДТП перебуває на розгляді в суді. Доказів на підтвердження факту звернення позивачки із вказаною заявою до відповідача матеріали справи не містять. Разом із цим, як вбачається зі змісту листа АТ «СК «АХА Страхування» (правонаступником якого є відповідач) №4462/12цв від 24.05.2019, який був направлений на адресу [PERSON] , останній таким листом було повідомлено про необхідність надання документів, які передбачені спеціальним Законом та є необхідними для виплати страхового відшкодування, а саме: документа, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; документів, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; свідоцтва про смерть; лікарського свідоцтва про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження, або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого; документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника; документів, що засвідчують особу одержувача страхового відшкодування: копію паспорту громадянина, а в разі його відсутності іншого документа, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа одержувача коштів та довідку про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння); документів, що підтверджують родинний зв`язок з потерпілою особою (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо); довідку про склад сім`ї (на дату ДТП); постанову місцевого суду, завірену належним чином (мокрою печаткою суду), що підтверджує відповідальність [PERSON] за скоєння зазначеної вище ДІІ та визнання позивачки потерпілою стороною. 19.06.2019 відповідачем було отримано копію листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області вих. №2597/19-Вих від 03.06.2029, який був зареєстрований відповідачем за вх. №54286/12цв, яким страховика повідомлено про те, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває справа №175/1139/16-к, провадження №1-ка/175/48/16 за кримінальним провадженням №12015040000001010 відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. [PERSON] , [INFO] у вищевказаному кримінальному провадженні є потерпілою. Станом на 03.06.2019 справу не розглянуто. 06.12.2022 на електронну пошту представника АТ «СК «АРКС» В.Філіппович представником позивача [PERSON] було надіслано копію вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.12.2022 по справі №175/1139/16-к, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та стягнуто з нього на користь [PERSON] матеріальну та моральну шкоду. 25.09.2023 на електронну пошту представника АТ «СК «АРКС» В.Філіппович представником позивача С.Ганєєвим було надіслано копію ухвали Дніпропетровського апеляційного суду по справі №175/1139/16-к від 11.09.2023, якою вказаний вирок змінено в частині призначення покарання. 28.09.2023 до АТ «СК «АРКС» надійшла заява на виплату потерпілої [PERSON] від 25.09.2023, у якій вона просила здійснити виплату страхового відшкодування по випадку, який трапився [INFO] (ДТП), на її відповідні банківські реквізити. Вказана заява була зареєстрована відповідачем 28.09.2023 за вхідним №18843/23, що підтверджується її копією, наявною в матеріалах справи. 16.10.2023 АТ «СК «АРКС» було прийнято рішення про виплату на користь позивачки страхового відшкодування 16 536,00 грн, про що складено страховий акт №ARX3870827 від 16.10.2023, про що повідомлено позивачку листом вих. №9330/12ЦВ від 16.10.2023. 17.10.2023 страховиком було перераховано на банківські реквізити [PERSON] , вказані у заяві на виплату від 25.09.2023, суму страхового відшкодування у розмірі 16 536,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1007741 від 17.10.2023. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що заява позивачки [PERSON] про виплату страхового відшкодування від 25.09.2023 була отримана відповідачем 28.09.2023 та на підставі такої заяви відповідачем 17.10.2023, тобто у строк, встановлений Законом, було здійснено виплату страхового відшкодування позивачці. Доказів подання позивачкою відповідачу будь-яких інших заяв щодо виплати їй страхового відшкодування, у тому числі заяви від 20.10.2015, матеріали справи не містять. Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено факту звернення її до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування саме 20.10.2015. При цьому, надаючи оцінку наявній в матеріалах справи копії розрахунку суми страхової виплати щодо моральної шкоди, суд зазначає наступне. Як вбачається із вказаного розрахунку, він складений 13.10.2023 та у ньому містяться наступні відомості: договір страхування - №АІ7084377 від 15.03.2015; потерпілий - [PERSON] ; страховий випадок - (ОСЦПВВНТЗ) смерть потерпілого; дата, час і місце настання страхового випадку - [INFO] Україна, Дніпропетровська область, вулиця Дніпропетровськ-Братське; заява про страховий випадок - заява №1.102.15.04709 від 20.10.2015; отримувач - [PERSON] . Аналіз вказаного документу свідчить про те, що 20.10.2015 до страховика було подано заяву про страховий випадок за договором страхування №АІ7084377 від 15.03.2015, тобто по суті повідомлення про настання події, передбачене п.33.1.4. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а не заяву про виплату страхового відшкодування. Крім того, зі змісту вказаного розрахунку не вбачається, що така заява була подана саме позивачкою [PERSON] . Жодних доказів на підтвердження факту подання 20.10.2015 саме заяви про виплату страхового відшкодування позивачкою останньою до суду не надано. На підставі викладеного суд вважає, що наведені позивачкою доводи щодо подання нею заяви про виплату страхового відшкодування 20.10.2015 є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. При цьому, ураховуючи предмет та підстави позову, суд не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводів сторін. Як вказує Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006). Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, приймаючи до уваги те, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження її доводів, наведених в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Із урахуванням вказаного вище висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, наявна у справі заява відповідача про застосування позовної давності у даній справі не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed