Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

25 липня 2025 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 29.07.2024 по день фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн, допустити негайне виконання в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022, у справі №953/14116/21, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023 визнано незаконним і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №33 від 23.02.2021 в частині зняття з позивача функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження позивача про звільнення за п. 1 ст. 40 К3пП України. Встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 позивач займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції». Визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №95 від 18.06.2021 в частині звільнення позивача, помічника ректора з режиму та безпеки, у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2021. Поновлено Позивача в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та в цій частині допущено негайне виконання рішення. Стягнуто із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень та в цій частині допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Стягнуто моральну шкоду 10 000 грн. Однак, у строки встановлені законом, відповідач не виконав судового рішення. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн та судовий збір у розмірі 2055 гр. 53 коп. У зв`язку із цим, вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду за період з 29.07.2024 по 03.09.2025 року по день поновлення його на посаді відповідно до наказу № 148 від 04 вересня 2025 року. Однак, незважаючи на рішення суду про негайне поновлення позивача на роботі таке поновлення фактично було виконане лише 04 вересня 2025 року, з яким позивача було ознайомлено. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди відповідно до приписів статті 236 КЗпП України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 29 липня 2024 року по 03 вересня 2025 року та моральну шкоду, яка ним отримана через порушення відповідачем його прав через тривале невиконання рішення суду про поновлення на посаді. Ухвалою суду від 28 липня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 серпня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, уточнив час до якого просить стягнути середній заробіток до 03 вересня 2025 року включно по день поновлення його на посаді відповідно до наказу № 148 від 04 вересня 2025 року. В частині обґрунтування моральної шкоди зазначив, що не дивлячись на наявність рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022, яким його поновлено на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та стягнуто із відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень, наявність рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року, яким стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн., що набрали законної сили, його станом не день звернення до суду не було поновлено на посаді, чим обмежено конституційні права на працю, він був змушений докладати зусиль для поновлення його прав, що негативно відобразилось на емоційному стані, чим спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 200000,00 грн. В судовому засіданні представник відповідач - адвокат Пелішенко О.В. заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві просив застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Національна судова практика, а перш за все практика Великої Палати Верховного Суду, визначає принцип «jura novit curia» у наступному: (1) суд знає право; (2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; (3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Вперше цей принцип було застосовано на рівні Великої Палати Верховного Суду наприкінці 2019 р., а саме у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17. Після цього Верховний Суд безпосередньо послався на нього у більш ніж десяти своїх постановах (остання з опублікованих від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20), в результаті чого сформувалась стала судова практика з зазначеного питання, що полягає у наступному. Діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму. При цьому варто зазначити, що незгода суду з правовим обґрунтуванням позову не є підставою для відмови в його задоволенні, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи. Так, з`ясувавши що учасник судового процесу послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд має самостійно здійснити їх правильну правову кваліфікацію та застосувати ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата при розгляді окремих справ робить висновок, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (постанови від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 та від 25.06.2019 р. у справі N 924/1473/15). У той же час відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог суд розцінює як перешкоду в доступі до правосуддя, а відтак порушення ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 55, 124 Конституції України. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] від 23.01.1979, [PERSON] на підставі наказу №95 від 18.06.2021 30.06.2021 звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників ч. 8 ст.\~40\~КЗпП України (а.с. 8-11). Згідно копії довідки Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди про доходи та податки, [PERSON] дійсно працював в Харківському національному педагогічному університеті Г.С. Сковороди, та мав наступні нарахування заробітної плати та податки з фізичних осіб за період з січня 2021 року по червень 2021 року всього 95946,57 грн., утримано податок у розмірі 18709,58 грн. (а.с. 13). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022 у справі №953/14116/21, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023 визнано незаконними і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди: № 33 від 23.02.2021 в частині зняття з [PERSON] функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження [PERSON] про звільнення за п.1\~ст. 40 КЗпП України; встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 [PERSON] займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції»; визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди № 95 від 18.06.2021 в частині звільнення [PERSON] , помічника ректора з режиму та безпеки, у зв`язку зі скороченням штату працівників п.1\~ст. 40 КЗпП України\~з 30.06.2021; ухвалено поновити [PERSON] в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021; допущено в частині поновлення на роботі негайне виконання рішення; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 2481 грн. (а.с. 14 - 37). Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі № 953/14116/21, н/п 2/953/874/22, про поновлення [PERSON] у Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021, який, згідно виконавчого листа, набрав законної сили 28.09.2022, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 28.09.2025 (а.с. 12). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду 18 лютого 2025 року, стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Судом встановлено, що відповідно до постанови Харківського апеляційного суду 18 лютого 2025 року встановлено, що статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 листопада2022 року в справі № 709/1465/19 (провадження № 61-4569св22), від 27 березня2023 року в справі № 297/377/18 (провадження № 61-11482св22), від 30 травня 2023 року у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22). Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 25 січня 2023 року у справі № 359/4426/21 (провадження № 61-8682св22), від 31 травня 2023 року у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21). Щодо вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд зазначає наступне. На підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, зокрема поновлено [PERSON] в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та в цій частині рішення суду залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023. На момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом і до теперішнього часу його не поновлено на посаді. Таким чином, судова колегія погодилась з тим, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21 в частині поновлення [PERSON] на роботі, має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995№100 (далі Порядок). Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно мотивувальної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, судом встановлено розмір середньоденної заробітної плати, який визначений за травень, червень 2021 року (згідно довідок, наданих відповідачем), та який становить 430,93 грн. Даних, що [PERSON] після винесення рішення Київським районним судом м. Харкова від 28.09.2022 отримував заробітну плату суду не надано, а тому суд виходить із розміру середньоденної заробітної плати, що був визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, залишеним без змін в цій частині постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023. Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, оскільки саме відповідач у межах повноважень без поважних причин не видав наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21, на нього має бути покладена відповідальність за статтею 236 КЗпП України. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, суд зазначає наступне. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Тому позовні вимоги [PERSON] стосуються стягнення належної йому заробітної плати за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі не обмежені строком встановленим ст. 233 КЗпП України. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 501/4019/21-ц (провадження № 61-9103св22), від 10.04.2023 у справі № 565/378/22 (провадження № 61-8812св22), від 30.05.2023 у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22), від 31.05.2023 у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21). При розгляді справи встановлено, що наказ про поновлення позивача на роботі було видано 04 вересня 2025 року. Таким чином, доводи відповідача щодо пропуску позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору, є необґрунтованими. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що: "зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи". Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що "абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: "У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що "КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати". Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 268 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справа № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) зазначено, що: "Відділення Фонду стверджує, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Разом з тим згідно з пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Оскільки зазначений спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені у касаційній скарзі доводи про те, що до цієї вимоги застосовується передбачена у частині першій статті 233 КЗпП України спеціальна позовна давність у три місяці, є помилковими. Аналогічні висновки викладено у постанові ВП ВС від 05.12.2018 по справі № 210/5258/16-ц". У даній справі, позивач просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн. В обґрунтування цих вимог зазначав, що незаконним звільненням та тривалим не поновленням на роботі, не поновленням на посаді (рівноцінній по суті, а не формі), яку він обіймав до звільнення, йому завдано моральних страждань. Також вказав, що у результаті протиправних дій відповідача був порушений його звичний життєвий уклад, йому довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості, він є інвалідом, що також відображалось на його фізичному та емоційному стані. Щодо відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав у зв`язку з невиконання рішення суду про поновлення на роботі, слід зазначити, що на цю вимогу не поширюється позовна давність, передбачена частини першої статті 233 КЗпП України, відповідно до правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанова від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23), оскільки позовна давність, передбачена ч. 1 ст. 233\~КЗпП,\~не поширюється\~на позовну вимогу про відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі. Статтею 129-1 Конституції України\~передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиконанням рішенням про поновлення на роботі, призвели до його моральних страждань. Проте, з урахуванням періоду затримки, а також виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновків про наявність правових підстав до задоволення позовної заяви [PERSON] до Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду, та стягнути з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 та моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1341 (одна тисяча триста сорок одна) гривня 18 копійок, від сплати якого позивач звільнений. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць підлягає негайному виконанню на підставі ст. 430 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial