Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

23 жовтня 2024 року від позивача через засоби поштового зв`язку до суду надійшов позов до [PERSON] , [PERSON] , ФГ «Сім`я Янчинських», [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, визначення часток у статутному капіталі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , і з цього дня відкрилася спадщина на його майно, а саме на майнові права засновника (частка у статутному капіталі) селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських». Позивач прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме за адресою [ADDRESS] . Зокрема, з батьком він проживав на постійній основі з 2008 року, оскільки батько постійно хворів та потребував допомоги. Однак, зареєструвався за даною адресою лише у 2010 році. Крім нього, спадкоємцями першої черги є син [PERSON] , який прийняв спадщину, подавши нотаріусу в шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, а також дружина [PERSON] , яка спадщину після смерті чоловіка не приймала, так як задовго до його смерті виїхала на постійне місце проживання в Італію, на спадкове майно не претендує. Після звернення до нотаріуса в м. Луцьку щодо оформлення спадкового майна після смерті батька, йому усно було повідомлено, що спадкова справа після смерті батька заводилася Локачинською державною нотаріальною конторою у 2010 році. У зв`язку з ліквідацією Локачинського району, та визначення єдиного територіального району Володимирського нотаріального округу, він звернувся у Володимирську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 частину майнових прав засновника СФГ «Сім`я [PERSON] », проте у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки таке свідоцтво вже видавалося та запропоновано звернутися до суду для визнання права власності на майнові права засновника. Зазначає, що вподальшому з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань йому стало відомо, що на сьогодні єдиним засновником та власником СФГ «Сім`я Янчинських» являється зовсім невідома йому особа [PERSON] . Дана особа не перебуває в жодних сімейних та родинних зв`язках з його сім`єю, та ніколи не був членом їхнього фермерського господарства, тому невідомо на якій правовій підставі останній став засновником та головою СФГ «Сім`я Янчинських». Вважає, що [PERSON] незаконно та недобросовісно заволодів фермерським господарством, тому на сьогодні існує необхідність відновлення його порушеного права як законного спадкоємця після смерті батька [PERSON] , який на момент смерті був законним засновником та головою СФГ «Сім`я Янчинських». Зазначає, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними. В даному випадку йому стало відомо, що державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, згідно якого його брат [PERSON] став власником усіх немайнових та майнових прав та обов`язків, що належали [PERSON] , як голові СФГ «Сім`я Янчинських». Вважає, що оскільки після смерті батька він також прийняв спадщину, тому має право на 1/2 частину спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , в тому числі на 1/2 частину майнових прав засновника СФГ «Сім`я Янчинських», а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.05.2011 Р№551 підлягає визнанню недійсним та скасуванню, так як видане з порушенням його спадкових прав та інтересів. Вважає, що є порушення його права бути співзасновником СФГ «Сім`я Янчинських» і для ефективного захисту порушеного права та його відновлення ставить питання про визначення розміру статутного капіталу та визначення розміру часток учасників. Зазначає, що відновлення його корпоративних прав, які виникли в результаті спадкування, а саме неврахування його права на спадщину, що виникло після смерті батька, підпадає під розгляд у цивільній юрисдикції, так як є похідною вимогою після спадкування майнових прав (частки в статуному капіталі) СФГ «Сім`я Янчинських». Просить встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , котрий помер [INFO] та проживав за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку майнових прав засновника (частку в статутному капіталі) селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських», як на спадкове майно після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , визначити частки в статутному капіталі селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських»: [PERSON] 50% частки статутного капіталу, що становить 150 грн; [PERSON] 50% частки статутного капіталу, що становить 150 грн, а також судові витрати стягнути з відповідачів (т. 1 а.с. 1-9) Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 19 грудня 2024 року від представника відповідачів ФГ «Сім`я Янчинських», [PERSON] [PERSON] до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що відповідно до копії постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12.09.2024 року №968/02-31, останнє місце проживання спадкодавця [PERSON] було зареєстровано за адресою: с. Хорів, Локачинський район, Волинська область. Із копії паспорту [PERSON] вбачається, що він народився в смт. Локачі Волинської області, а відповідно до копії відповіді на запит Локачинської селищної ради №711 від 26.08.2024 року слідує, що [PERSON] не проживав та не був зареєстрований за адресою: с. Хорів Володимирсього (Локачинського) району Волинської області. Вважає, що долученими доказами жодним чином не підтверджується факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Жодних інших доказів того, що позивач па постійній основі з 2008 року проживав із спадкодавцем та здійснював за ним догляд, останній не надав. Щодо вимоги про визначення часток у статутному капіталі вказує на те, що Статутом Селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських» в редакції від 02.02.1993 року стверджується, що членами СФГ «Сім`я Янчинських» були [PERSON] (голова), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням № 1 від 07.06.2011 року про внесення змін до установчих документів стверджується, що [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] вступив до складу засновників даного господарства та включив до складу членів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку з чим 07.06.2011 року було зареєстровано нову редакцію Статуту господарства. Рішенням № 1 від 24.10.2014 року стверджується, що [PERSON] будучи єдиним засновником фермерського господарства, на підставі договору про передачу прав засновника СФГ «Сім`я Янчинських» виключив себе зі складу засновників СФГ «Сім`я [PERSON] », включив до складу засновників СФГ «Сім`я [PERSON] » [PERSON] , який став єдиним засновником та головою, у зв`язку із даними змінами 28.10.2014 року було зареєстровано нову редакцію Статуту господарства, членами якого були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням № 2 від 04.12.2014 року стверджується, що [PERSON] , як єдиний засновник фермерського господарства, включив до складу членів, зокрема, [PERSON] та інших шіснадцять осіб, та на підставі заяв про вихід виключив зі складу членів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку із даними змінами 04.12.2014 року було зареєстровано додаток до Статуту господарства, де значаться зазначені особи. Таким чином, посилання позивача на те, що [PERSON] незаконно та недобросовісно заволодів Селянським (фермерським) господарством «Сім`я Янчинських» є нічим іншим, як голослівними висловлюваннями. Також звертає увагу на те, що в даному випадку, позивач зазначає, що спори з питань порушення корпоративних прав, яке виникло в результаті спадкування майнових прав (або вчинення дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав) мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, [PERSON] став єдиним засновником та головою СФГ «Сім`я Янчинських» 24.10.2014 року на підставі рішення єдиного засновника фермерського господарства [PERSON] . Натомість, позивач [PERSON] станом на 28.10.2014 року (дата затвердження нової редакції Статуту господарства) був його членом, а тому, його доводи про те, що він не знав, що [PERSON] є засновником та головою СФГ «Сім`я Янчинських» не відповідає дійсності. Окрім того, з моменту смерті [PERSON] позивач жодних дій щодо усунення порушень його корпоративних чи спадкових прав не вчиняв, а також не надав жодної інформації щодо його участі в управлінні та здійсненні діяльності СФГ «Сім`я [PERSON] ». Крім того, відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України сторона відповідача зазначає про понесені витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 15000 грн, та вказує, що докази понесення таких витрат будуть подані до суду в порядку та строки, визначені чинним законодавством.. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідачів судові витрати на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 15000 грн.(т. 1 а.с.69-80) Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 13 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача та витребувано з Волинського обласного державного нотаріального архіву копію матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , а також витребувано у державного реєстратора Відділу-центру надання адміністративних послуг та державної реєстрації виконавчого комітету Локачинської селищної ради електронну копію реєстраційної справи Селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських». Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2025 року прийнято до розгляду клопотання представника\~позивача [PERSON] \~ [PERSON] \~про зміну\~предмету позову\~та постановлено\~в подальшому\~розглядати справу\~з урахуванням\~доповненої позовної\~вимоги \~про визнання\~недійсним та\~скасування свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за закономвід 30.05.2011 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2025 року частково задоволено клопотання представника відповідачів СФГ «Сім`я Янчинських», [PERSON] [PERSON] про залучення третьої особи та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство юстиції України. 25\~березня 2025\~року представник\~відповідача ФГ\~«Сім`я\~Янчинських» \~Немченко Л.А.\~через систему\~«Електронний суд»\~направила відзив\~на позовну\~заяву з\~урахуванням зміни\~предмета позову,\~у якому\~зазначає,\~що з\~дня відкриття\~спадщини після\~смерті [PERSON] \~до подання\~позивачем цього\~позову минуло\~майже 15\~років.\~ [PERSON] \~у серпні\~2012\~року знав\~про наявність\~відкритої спадкової\~справи та\~спадщини після\~смерті батька,\~про що\~свідчить участь\~останнього у\~судових справах,\~однак із\~заявою про\~прийняття спадщини\~у строк,\~передбачений законом\~не звернувся.Матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] суперечать тим доказам, що подані позивачем при зверненні до суду, які жодним чином не підтверджують, що позивач на момент смерті проживав разом із спадкодавцем. Відповіддю Локачинської селищної ради №711 від 26.08.2024 року, якою стверджується, що [PERSON] не проживав та не був зареєстрований за адресою: с. Хорів Володимирського (Локачинського) району Волинської області, жодним чином не підтверджує факту проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до копії Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12.09.2024 р. №968/02-31 слідує, що останнє місце проживання [PERSON] , [INFO] було зареєстровано за адресою: с. Хорів, Локачинський район, Волинської області. Крім цього, будь яких інших доказів того, що позивач зі спадкодавцем були пов`язані спільним побутом чи бюджетом матеріали справи не містять. Єдиним, хто належно прийняв спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] . Судові рішення, про визнання права власності на інше спадкове майно за [PERSON] , [PERSON] - не оскаржував. Таким чином, жодних інших доказів того, що позивач на постійній основі з 2008 року проживав із спадкодавцем та здійснював за ним догляд, останній не надав. Вважає, що в задоволенні вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно слід відмовити у зв`язку із відсутністю належних, достатніх та допустимих доказів. А відтак, вимога про скасування свідоцтва про право на спадщину, яка, в даному випадку, залежить від встановлення юридичного факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підлягає до задоволення, оскільки жодного порушення щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не вбачається. Разом з\~тим,\~оскільки позивачу\~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину,\~він вважається\~таким,\~що її\~не прийняв,\~тому видачею\~відповідачу [PERSON] \~свідоцтва про\~право на\~спадщину права\~ [PERSON] \~не порушено\~й правові\~підстави для\~визнання недійсним\~оспорюваного свідоцтва\~відсутні.\~Крім того,\~не було\~б підстав\~і для\~визнання недійсним\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом навіть\~і при\~зверненні [PERSON] \~із позовною\~заявою про\~встановлення додаткового\~строку для\~прийняття спадщини,\~оскільки такий\~строк надається\~тільки для\~подання ним\~заяви про\~прийняття спадщини\~нотаріусу.\~Окрім того,\~на вимогу\~про оспорювання\~свідоцтва про\~право на\~спадщину поширюється\~позовна давність,\~про що\~буде подана\~відповідна заява.\~Щодо вимоги\~про визначення\~часток у\~статутному капіталі\~СФГ «Сім`ї\~Янчинських»,\~то вважає,\~що така\~не підлягає\~до задоволення.\~Згідно ст..\~1\~Закону України\~«Про фермерське\~господарство» фермерське\~господарство,\~зареєстроване як\~юридична особа,\~має статус\~сімейного фермерського\~господарства,\~за умови\~що в\~його підприємницькій\~діяльності використовується\~праця членів\~такого господарства,\~якими є\~виключно члени\~однієї сім`ї\~відповідно до\~статті 3\~СК України..\~Разом з\~тим,\~відповідні обмеження\~щодо суб`єктного\~складу членів\~фермерського господарства\~(за\~винятком набуття\~членства юридичною\~особою)\~не стосуються\~у випадку,\~коли частка\~в статутному\~(складеному)\~капіталі фермерського\~господарства належить\~100\~%\~одній особі.\~У такому\~разі зазначена\~особа за\~аналогією механізму\~відчуження частки\~учасником товариства\~з обмеженою\~відповідальністю,\~визначеною статтею\~21\~Закону України\~«Про товариства\~з обмеженою\~та додатковою\~відповідальністю»,\~може відчужити\~належну їй\~частку (100\~%)\~іншій особі\~-\~не обов`язково\~члену своєї\~сім`ї,\~адже бути\~головою фермерського\~господарства має\~право будь-яка\~особа і\~не вимагається,\~щоб вона\~була пов`язана\~родинними/сімейними\~стосунками з\~відчужувачем частки\~в статутному\~(складеному)\~капіталі фермерського\~господарства.\~В даному\~випадку,\~враховуючи,\~що [PERSON] \~належала частка\~у статутному\~(складеному)\~капіталі фермерського\~господарства в\~розмірі 100\~%,\~останній правомірно\~відчужив її\~на користь\~іншої особи\~-\~ [PERSON] .\~Позивач [PERSON] \~станом на\~2014\~був членом\~СФГ «Сім`я\~Янчинських»,\~а тому\~його доводи\~про те,\~що він\~не знав,\~що [PERSON] \~є засновником\~та головою\~Селянського (фермерського)\~господарства «Сім`я\~Янчинських» не\~відповідає дійсності.\~Позивач,\~з моменту\~смерті [PERSON] \~-\~ [INFO] ,\~жодних дій\~щодо усунення\~порушень його\~корпоративних чи\~спадкових прав\~-\~не вчиняв.\~ (т. 2 а.с. 86- 109) 08 квітня 2025 року представник Міністерства юстиції України Кошева Н.І. через систему «Електронний суд» направила пояснення на позовну заяву, у яких зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 (далі Положення) Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до підпункту 6 пункту 3 Положення одним з основним завдань Мін`юсту є організація роботи нотаріату. Відповідно до підпунктів 69-72 пункту 4 Положення Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державне регулювання нотаріальної діяльності, зокрема, встановлює умови допуску громадян та посадових осіб органів місцевого самоврядування, уповноважених на вчинення нотаріальних дій, передбачених законом (далі - уповноважені особи), до провадження нотаріальної діяльності, здійснює контроль за організацією нотаріату та нотаріальної діяльності уповноважених осіб, керівництво державними нотаріальними конторами, перевіряє організацію нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, видає та анулює в установленому законом порядку свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видає уповноваженим особам свідоцтво про право на вчинення нотаріальних дій щодо оформлення спадкових прав, встановлює порядок виготовлення та знищення печатки приватного нотаріуса, вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса та уповноважених осіб; затверджує порядок проходження стажування уповноваженими особами, порядок проведення перевірки організації нотаріальної діяльності державних, приватних нотаріусів та уповноважених осіб, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, порядок підвищення кваліфікації працівників органів нотаріату, нотаріусів, помічників нотаріусів та уповноважених осіб, установлює правила професійної етики нотаріусів, здійснює аналітично-методичне забезпечення нотаріальної діяльності, узагальнює та регулює нотаріальну практику, готує для нотаріусів та уповноважених осіб роз`яснення з питань, що належать до компетенції Міністерства. Відповідно до статті 34 Закону № 3425-XII нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, Мін`юст є органом, що наділений контрольними функціями у сфері нотаріальної діяльності, які Міністерство юстиції України реалізовує, зокрема, шляхом проведення перевірок організації діяльності нотаріуса та перевірок виконання нотаріусом правил нотаріального діловодства. Однак, втручання Міністерства юстиції в безпосереднє вчинення нотаріальної дії не допускається. Із позовної заяви вбачається, що існує спір щодо спадкового майна між позивачем та відповідачами. Дії нотаріуса, який видавав свідоцтва про право на спадщину за законом, не оскаржуються, позивач лише наголошує на факт ліквідації Локачинської державної нотаріальної контори. Однак, Міністерство юстиції України не вчиняло жодних дій, що могли порушити права позивача, а також не наділене повноваженнями з відновлення порушених прав. Також, правовідносини, позивача та відповідача, їх вирішення за наслідком вказаної судової справи ніяким чином не впливають і не вплинуть у майбутньому на права або обов`язки Міністерства юстиції України. Таким чином, Мін`юст вважає що його залучено як третю особу до участі у справі безпідставно та необґрунтовано (т. 2 а.с.149-198) 10 квітня 2025 року представник відповідача ФГ «Сім`я Янчинських» Немченко Л.А. через систему «Електронний суд» направила заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначає, що у даній справі спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , заповіту не залишив. [PERSON] , який є сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги прийняв спадщину у встановлений законом строк. 30.05.2011 року державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області Дильним І.Г., [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, що складається з усіх майнових та немайнових прав та обов`язків, що належали [PERSON] на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті, як голові ФГ «Сім`ї Янчинських». Позивач [PERSON] у встановлений законом строк до нотаріуса не звернувся, та, відповідно, свідоцтво про право на спадщину не отримав. Разом з тим, як слідує зі змісту рішення Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року у справі №160/575/14-ц відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, пояснив, що він є членом СФГ «Сім`ї Янчинських», головою якого являється позивач, оформлення права на спадщину необхідно їм для ведення фермерського господарства, він на спадкове майно не претендує, не заперечує проти задоволення позову. Крім того, у рішенні Локачинського районного суду Волинської області від 30 серпня 2012 року у справі №0307/482/2012 за позовом [PERSON] до Локачинської селищної ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що не претендує на частку у спадковому майні, що залишилося після смерті батька, тому не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок за позивачем.…». Позивач [PERSON] у серпні 2012 року знав про наявність відкритої спадкової справи після смерті батька, про що свідчить участь останнього у судових справах та визнання позовів, однак із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений законом не звернувся, а звернувся лише через 15 років. Таким чином, позивач фактично не проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому вважає хибним висновок позивача про прийняття спадщини. Враховуючи наведені\~обставини,\~норми ст..\~252-255\~ЦК Українита висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, вважає, що позивачем пропущений строк для подання позовної заяви в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, що є підставою для відмови у позові. Просить застосувати строк позовної давності у даній справі в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №551, яке видане державним нотаріусом Локачинської нотаріальної контори Дильним І.Г., а також відмовити у задоволенні даної позовної вимоги (т. 2 а.с. 202-208) Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 14 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19 травня 2025 року відповідач [PERSON] подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень, в якому просив поновити йому процесуальний строк для подання пояснень, оскільки відповідно до наказу начальника [INFO] від 03.11.2024 №5240 був призваний на військову службу під час мобілізації та направлений для проходження військової служби. Мав намір взяти участь у судовому засіданні для надання особистих пояснень щодо обставин справи, однак командуванням військової частини йому відмовлено у наданні відпустки. Разом з тим, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, просить долучити до матеріалів справи письмові пояснення, в яких справжність його підпису посвідчені приватним нотаріусом 16 травня 2025 року. У поясненнях зазначає, що 26 листопада 1999 року створив СФК «Надія» з метою здійснення сільськогосподарської діяльності шляхом укладення договорів оренди земельних ділянок з фізичними особами, які мали земельні паї на території Локачинського району. Йому було відомо про ще одне СФГ «Сім`я [PERSON] », головою якого на той час був [PERSON] , а членами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У 2014 році до нього звернулися брати [PERSON] та [PERSON] із пропозицією викупити їхні корпоративні права, так як мали значні боргові зобов`язання перед третіми особами. Згідно домовленості із братами, [PERSON] , як єдиний засновник фермерського господарства, за договором про передачу прав засновника СФГ «Сім`ї Янчинських» передає йому, [PERSON] , корпоративні права, включає його до складу засновників, а себе виключає із складу засновників, тим самим [PERSON] стає єдиним засновником та головою товариства. У зв`язку із даними змінами 28.10.2014 року було зареєстровано нову редакцію Статуту господарства, членами якого були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням №2 від 04.12.2014 [PERSON] , як єдиний засновник фермерського господарства, включив до складу членів [PERSON] та інших, та на підставі заяв про вихід виключив зі складу членів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку з чим 04.12.2014 було зареєстровано додаток до Статуту товариства. Вказує, що всі зміни щодо складу учасників СФГ «Сім`я Янчинських» пройшли державну реєстрацію, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2014 року по даний час жодної участі у діяльності фермерського господарства не беруть та не брали, жодних претензій до нього як керівника не пред`являли. З 2014 року будь яких проваджень ні позивачем [PERSON] , ні [PERSON] , як членами СФГ «Сім`я Янчинських», щодо скасування вищезазначених рішень засновників не порушувалися, а записи в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційної дії про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) не скасовувалися, факти порушення кримінальних справ щодо нього відносно передачі прав селянського фермерського господарства йому невідомі. Доводи [PERSON] про те, що невідома особа [PERSON] є засновником та головою СФГ «Сім`я Янчинських» не відповідає дійсності. Просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю (а.с. 1-9 т. 3) 23 травня 2025 року [PERSON] подала письмові пояснення, в яких зазначає, що з`являтися в судові засідання немає можливості через поганий стан здоров`я та вік. Зазначає, що з 2004 року вона, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] на постійній основі проживають за адресою [ADDRESS] . З 2006 року по 2018 рік вона проживала та працювала в Італії. У 2008 році чоловік [PERSON] тяжко захворів та потребував постійного стороннього догляду. З даного часу на постійній основі з ним проживав син [PERSON] , який здійснив поховання батька. Вказує, що її чоловік ніколи не проживав у селі Хорів Локачинського району, а до дня смерті проживав у [ADDRESS] . Вважає, що після смерті [PERSON] спадкоємцями є двоє його синів: [PERSON] та [PERSON] , які на момент смерті проживали з батьком та є такими, що прийняли спадщину, а вона спадщину не прийняла, так як на момент смерті чоловіка з ним не проживала та не вела з ним спільне господарство. Не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] і вважає справедливим визнати його право на спадкування після смерті батька (а.с. 38 т.3) 04 червня 2025 року представник позивача [PERSON] подала заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності, мотивуючи його тим, що про заведення спадкової справи після смерті батька в Локачах та видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, згідно якого брат [PERSON] став власником всіх майнових та немайнових прав, що належали [PERSON] як голові СФГ «Сім`я Янчинських», йому фактично стало відомо після повномаштабного вторгнення росії в Україну у 2022 році. В той час він перебував за кордоном, однак вирішив повертатись в Україну, щоб доглядати матір [PERSON] , а його брат з сім`єю виїхав за кордон. З того часу він почав з`ясовувати, що з господарством та звернувшись до нотаріуса, дізнався, що спадкоємцем фермерського господарства став його брат [PERSON] , а далі невідома йому особа [PERSON] , який не перебуває в жодних сімейних відносинах з його сім`єю. Протягом усього цього часу вважав, що фермерським господарством керує брат [PERSON] . Вважає, що після смерті батька також прийняв спадщину, а тому має право і на частину майнових прав засновника СФГ «Сім`я [PERSON] », у зв`язку з чим Свідоцтво про право на спадщину від 30.05.2011 року підлягає визнанню недійсним та скасуванню, так як видане з порушенням його спадкових прав та інтересів. Зазначає, що строки позовної давності не пропущені і він має право захищати свої спадкові права, а тому заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає (а.с. 45 т.3) 14 червня 2025 року відповідач [PERSON] надіслав заяву, у якій зазначає, що з 08.01.2023 проживає у Німеччині. Щодо задоволення позову не заперечує та підтверджує, що [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] проживав разом з ним, а тому також є спадкоємцем після його смерті. Просить розглянути справу за його відсутності (т.3 а.с. 74). Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 31 липня 2025 року задоволено клопотання представника відповідачів [PERSON] та витребувано у Локачинського районного суду Волинської області належним чином завірену копію рішення суду від 30 серпня 2012 року у справі №0307/482/2012. Позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання 11.09.2025 не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Будь яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду цієї справи без участі позивача та відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що до 1985 року всі разом проживали у Локачах, потім переїхали у м. Луцьк. Згодом батьки купили стареньку хату із землею, де почали будівництво будинку на два входи. З того моменту він проживав разом з батьком за цією адресою [ADDRESS] , де були зареєстровані: він з 2010 року, а щодо батька не пам`ятає. На момент смерті батька, будинок не був зданий в експлуатацію. Весь час він та батько проживали за цією адресою разом, спочатку в недобудованій частині будинку, а потім у тій половині, яка належала йому. В цей час його брат [PERSON] з ними не проживав, а мати була закордоном. Стверджував, що його батько ніколи не проживав та не був зареєстрований в с. Хорів. Зазначив, що про спадкову справу знав, оскільки з братом все оформляли в нотаріуса. Все спадкове майно мало залишитись братові [PERSON] , так як у нього діти, а він один. Тому претензій з приводу спадкового майна не мав, але думав що це стосується лише хати. Приблизно у 2010 році брат звернувся до районної ради з метою впорядкування документів на землю СФГ «Сім`я [PERSON] ». Вважав, що ФГ належить їм обом, а брат лише голова, який займається поточними питаннями господарства. Тобто всіма питаннями щодо фермерського господарства займався [PERSON] , а він не брав участі в організаційних чи фінансових процесах ФГ, але чітко знав, що він є членом такого господарства. З 2019 року перебував за кордоном, у 2022 році повернувся в Україну та почав цікавитися що з ФГ, зокрема цікавило питання землі. Весь цей час він думав, що головою та засновником ФГ є його брат [PERSON] , однак, після отримання інформації з реєстру, дізнався, що головою господарства став незнайома йому особа [PERSON] . Вважає, що його права як спадкоємця порушені, він прийняв спадщину, так як на момент смерті батька проживав разом з ним. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов з підстав, зазначених у ньому, просила його задовольнити повністю. Зазначила, що основною вимогою в даній справі є встановлення факту проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] на момент його смерті. Інші вимоги є похідними та залежать від задоволення цієї вимоги. Зокрема ЦК України визначає дві умови для прийняття спадщини: вчинення активної дії- звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту її відкриття та неактивну дію прийняття спадщини шляхом спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Зазначає, що позивач фактично проживав з батьком на момент смерті за адресою [ADDRESS] , а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Це підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а також показаннями свідків та відповідача [PERSON] . Зокрема, в реєстраційній формі СФГ «Сім`ї Янчинських» засновник товариства [PERSON] зазначав місце проживання як [ADDRESS] , а та обставина, що [PERSON] проживав чи був зареєстрований в с. Хорів не підтверджується належними доказами. Так, спадкодавець мав два сина: [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги. Однак, [PERSON] з 2007 року проживав з батьком за адресою [ADDRESS] як одна сім`я - доглядав батька, вели спільне господарство, разом будували житло та вподальшому здійснив поховання, що підтвердили допитані судом свідки. [PERSON] скористався своїм право на прийняття спадщини та звернувся в нотаріальну контору із відповідною заявою у строк, передбачений законодавством. Водночас, в матеріалах справи відсутні заяви про відмову [PERSON] від спадщини, а участь у судових засіданнях з приводу спадкових правовідносин не може свідчити про те, що він відмовився від спадщини, яка належить йому з моменту її відкриття. Вважає, що є порушення спадкових прав позивача, а тому Свідоцтво на право на спадщину за законом, яке видано [PERSON] , підлягає визнанню недійсним та скасуванню. З метою ефективного захисту прав позивача та з врахуванням висновків Верховного Суду, вважає, що задоволенню підлягає також позовна вимога [PERSON] про визнання права власності 1/2 частку майнових прав засновника СФГ «Сім`я Янчинських», оскільки був сформований статутний капітал. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не надала згоду на допит її як свідка на підставі положень ст.. 234 ЦПК України та надала пояснення. Зазначила, що спадкодавець [PERSON] був її чоловіком, шлюб в законному порядку розірваний не був, а позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є її синами. За адресою [ADDRESS] проживали вона, її чоловік та син [PERSON] , [PERSON] з ними не проживав. Укінці 2001 року поїхала в Італію, де безперервно перебувала до 2004 року. Вподальшому приїжджала 1 або 2 рази на рік, остаточно повернулась в Україну у 2018 році. Часто хворіє. Приблизно у 2006 році купили земельну ділянку у м. Луцьк з старою хатою, де тимчасово проживали чоловік та син. У 2007 році на цій земельній ділянці збудували будинок на два входи, довго його облаштовували. Як тільки він був більш менш придатний для проживання, чоловік та син [PERSON] почали в ньому жити та паралельно закінчувати будівельні роботи. На момент смерті чоловіка (рік не пригадує) син [PERSON] проживав з ним за адресою [ADDRESS] . Похованням батька займалися брати [PERSON] та [PERSON] . Потім [PERSON] поїхав за кордон та повернувся в Україну у 2020-2021 році, натомість десь в 2023 році за кордон із сім`єю виїхав інший син [PERSON] , який на час розгляду справи в Україну не повертався. Щодо спадщини зазначила, що на момент смерті чоловіка перебувала за кордоном, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась. Знала, що чоловік був головою СФГ «Сім`я Янчинських», але участі у діяльності товариства не брала, особливо питаннями товариства не цікавилась, чи були боргові зобов`язання - не знає. Вважає, що спадщину треба поділити між синами і це буде справедливо. Щодо судових справ з приводу спадкування майна та його оформлення, нічого не знає, жодних заяв з приводу їх розгляду не писала. Не заперечувала щодо задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідачів СФГ «Сім`я Янчинських» та [PERSON] [PERSON] позов не визнала з підстав, зазначених у відзивах. Зазначила, що подані докази у своїй сукупності не є достатніми для встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , котрий помер [INFO] на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] . Всі докази, що наявні в матеріалах спадкової справи свідчать про те, що спадкоємець [PERSON] був зареєстрований в с. Хорів Локачинського району, а доказів про те, що його фактичне місце проживання було за адресою в [ADDRESS] матеріали справи не містять. Натомість згідно довідки ЖКП №1386 від 26.07.2004 року підтверджується, що за вказаною адресою був зареєстрований та проживав [PERSON] ще до смерті батька, тоді як відомостей, що [PERSON] проживав разом з батьком на момент його смерті матеріали справи не містять. Показання свідків суперечать як матеріалам справи, так і поясненням позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] . Крім того звернула увагу на заяву, яка подана відповідачем [PERSON] про фактично визнання позову. Зазначила, такий перебуває за кордоном, водночас заява написана від руки та направлена з м. Луцька, про що свідчить долучений конверт. Тому така заява є сумнівною щодо справжнього волевиявлення відповідача та не може бути взята до уваги судом. Також зазначила, що позивач [PERSON] знав про наявність відкритої справи після смерті батька, про що свідчить участь в судових засіданнях, водночас із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений законом, не звертався. Відтак, в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом слід застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні такої позовної вимоги. Між тим, додатковою підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину може бути наявність порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому порядку прийняли спадщину. Однак, в даному випадку, жодного порушення щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не вбачається, так як позивачу [PERSON] було достеменно відомо про даний факт. Щодо вимоги про визначення часток у статутному капіталі зазначила, що з 2014 року по даний час будь-яких проваджень ні позивачем, ні [PERSON] , ні іншими особами щодо скасування рішень засновників чи усунення порушень корпоративних чи спадкових прав [PERSON] не порушувались, так само як і відсутні відомості про заведення кримінальних справ щодо неправомірного відчуження прав ФГ Янчинським Ю.Я. Також позивач не надав жодної інформації про його участь у здійсненні діяльності СФГ «Сім`я Янчинських» В судових засіданнях представники третьої особи [PERSON] та [PERSON] підтримали подані письмові пояснення, вважають, що Міністерство юстиції України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено безпідставно. У вирішенні спору поклались на розсуд суду. Заслухавши сторін та їх представників, представників третьої особи, показання свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Положеннями ст.ст. 80, 81 ЦПК України, визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином порушуються (зачіпаються) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Відповідно до частини другої статті 315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30травня\~2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що 12 вересня 2024 року представник [PERSON] звернулася до Володимирської державної нотаріальної контори Волинської області від імені [PERSON] , з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті його батька [PERSON] , яке складається з майнових прав засновника (частка в статутному капіталі) Фермерського господарства «Сім`я Янчинських» (т. 2 а.с. 12). Однак, у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом було відмовлено, оскільки не надано документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, а саме на майнові права засновника (частка в статутному капіталі) фермерського господарства «Сім`я Янчинських» та запропоновано звернутися до суду про визнання права власності на майнові права засновника, про що винесено постанову від 12.09.2024 року №968/02-31 (т.1 а.с. 17). [PERSON] , звертаючись до суду із позовом, покликався на те, що він, як спадкоємець за законом першої черги після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , прийняв спадщину шляхом постійного проживання з ним на час відкриття спадщини, а тому має право на частку майнових прав засновника. Звернувшись до нотаріуса, дізнався, що єдиним засновником та головою фермерського господарства є невідома йому особа [PERSON] . У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьоїстатті 1268 ЦК Українивикладений в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 644/4646/23, від 26 липня 2023 року в справі № 641/3893/20, від 07 червня 2023 року в справі № 227/5018/21, від 14 грудня 2022 року в справі № 198/132/21 та інших. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктом 211 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від від 03.03.2004 року № 20/5 (в редакції, чинній станом на момент смерті спадкодавця- 14.10.2009, втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 296/5 від 22.02.2012), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Отже, у даній справі для підтвердження прийняття спадщини [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання [PERSON] як спадкоємця першої черги зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті. Із матеріалів спадкової справи №35/2010 судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в м. Луцьк Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 жовтня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (т.1 а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 квітня 1975 року (т.2 а.с. 6 на звороті). [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 липня 1972 року (т.1 а.с. 11). [PERSON] була дружиною спадкодавця [PERSON] , про що свідчить відмітка в паспорті (т. 3 а.с. 40). Отже, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 02 квітня 2010 року [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , звернувся до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який на день смерті проживав та був зареєстрований в с. Хорів Локачинського району. На підставі вказаної заяви нотаріус завів спадкову справу № 35/2010 до майна померлого [PERSON] (т.2 а.с. 3 на звороті). Спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не склав, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру №23330874 (т. 2 а.с. 7) Згідно довідки Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області від 2010 року № 200, в с. Хорів Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , 1943 року народження, який був зареєстрований в с. Хорів, але не проживав в урочище «Заставне» Локачинського району Волинської області і помер [INFO] . Спадкове майно складається із селянського фермерського господарства «Янчинських» в користуванні якого було 50,00 га землі, іншого майна не має. У володіння спадковим майном на протязі шести після його смерті вступив син [PERSON] , який не був зареєстрований з померлим за однією адресою. Заповіт від імені померлого не посвідчувався (т.2 а.с. 7 на звороті). У довідці виконавчого комітету Локачинської селищної ради Локачинського району Волинської області від 05 травня 2010 року № 459 зазначено, що в [ADDRESS] знаходиться спадкове майно, яке належало померлому [PERSON] , який помер [INFO] (т.2 а.с. 8). Згідно з Свідоцтвом на право власності на житловий будинок, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Локачинської селищної ради №171 від 28 жовтня 2008 року, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (т.2 а.с. 4 на звороті). З довідки Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області від 05 травня 2010 року вих. № 137/02-14 вбачається, що [PERSON] звернувся за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , а тому має право на звернення до Волинського обласного бюро технічної інвентаризації із заявою про видачу витягу з реєстру прав власності та/або виготовлення технічної документації на житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] (т.2 а.с. 8 на звороті). Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 30 серпня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до Локачинської селищної ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.3 а.с. 136-137). 30 травня 2011 року [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , звернувся до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який на день смерті проживав та був зареєстрований в с. Хорів, Локачинського району, на усі майнові та немайнові права та обов`язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті, як голові селянського (фермерського) господарства «Сім`ї Янчинських», юридична адреса якого смт. Локачі, вул.. Колгоспна, 10, свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи: серія А00 №399409, ідентифікаційний код 20128959 (т.2 а.с. 9 та на звороті). 30 травня 2011 року державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області Дильним І.Г. видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на усі майнові та немайнові права та обов`язки, що належали [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, як голові селянського (фермерського) господарства «Сім`ї Янчинських» (т.2 а.с. 10 на звороті). 12 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на право на постійне користування земельною ділянкою площею 50,04 га, яка передана для ведення селянського (фермерського) господарства і розташована на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області (т.2 а.с. 11). 12 вересня 2014 року завідувачем Локачинської держнотконтори Дильним І.Г. видано [PERSON] роз`яснення щодо порядку отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою, у якому зазначено, що відповідних документів, а саме витягу з Державного земельного кадастру, документу, що посвідчує право спадкодавця на спадкове майно та документу про вартість майна ним не подано, та запропоновано, у випадку відсутності необхідних документів, вирішити питання в судовому порядку (т.2 а.с. 11 на звороті). Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Старозагорівської сільської ради, Локачинської РДА про визнання права на спадкове майно, визнано за [PERSON] право на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50,04 га, що розташована на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, в порядку спадкування по смерті [PERSON] (т.2 а.с. 102-103). Проте, постановою Волинського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року за результатами розгляду апеляційної скарги особи, яка не брала участі у розгляді справи СФГ «Сім`я Ячинських», скасовано рішення Локачинського районного суду Волинської області 15 вересня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Старозагорівської сільської ради, Локачинської районної державної адміністрації про визнання права на спадкове майно (т.2 а.с. 104-107). Із витребуваної судом у державного реєстратора Відділу-центру надання адміністративних послуг та державної реєстрації виконавчого комітету Локачинської селищної ради електронної копії реєстраційної справи Селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських» встановлено таке. Відповідно до рішення №1 від 07.06.2011 року про внесення змін до установчих документів, [PERSON] , як спадкоємець у зв`язку зі смертю засновника селянського (фермерського) господарства сім`ї [PERSON] , вступив в склад засновників даного господарства, а також включено в склад членів господарства наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку з чим викладено статут в новій редакції (т.1 а.с. 168). 07 червня 2011 року зареєстровано нову редакцію статуту селянського (фермерського) господарства «Сім`ї Янчинських», затверджену засновником даного фермерського господарства [PERSON] на підставі рішення №1 від 07.06.2011 року (т.1 а.с. 156-165). Рішенням № 1 засновника СФГ «Сім`ї Янчинських» від 24 жовтня 2014 року [PERSON] , на підставі договору про передачу прав засновника СФГ Сім`ї Янчинських №01 від 24.10.2014 року, виключено зі складу засновників СФГ «Сім`ї Янчинських» [PERSON] та включено в склад засновників СФГ «Сім`ї Янчинських» [PERSON] . Крім того, вирішено, що єдиним засновником та головою СФГ «Сім`ї Янчинських» стає [PERSON] , у зв`язку із чим вирішено затвердити нову редакцію Статуту СФГ «Сім`ї Янчинських» (т.1 а.с. 201). 28 жовтня 2014 року зареєстровано нову редакцію статуту селянського (фермерського) господарства «Сім`ї Янчинських», затверджену засновником даного фермерського господарства [PERSON] на підставі рішення №1 від 24.10.2014 року, членами господаства були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с. 190-200). Рішенням № 2 від 04.12.2014 [PERSON] , як єдиний засновник фермерського господарства, включив до складу членів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та на підставі заяв про вихід виключив зі складу членів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку із даними змінами 04.12.2014 було зареєстровано додаток до Статуту господарства, де значаться зазначені особи (т. 1 а.с. 223-224) Відповідно до Витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, єдиним засновником фермерського господарства та його Головою є [PERSON] . Рішенням № 01/2021 від 02.12.2021 засновником СФГ «Сім`ї Янчинських» [PERSON] внесено зміни до Статуту та затверджено його нову редакцію (т. 1 а.с. 259) Щодо позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання. В обгрунтування своїх вимог [PERSON] зазначав, що спадкове майно після смерті батька прийняв шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме за адресою [ADDRESS] . Крім того, стверджує, що проживав на постійній основі з 2008 року, оскільки батько постійно хворів та потребував допомоги, однак зареєструвався за даною адресою лише у 2010 році. Факт проживання із спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, свідоцтвом про народження, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . Отже, для застосування положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, суд має встановити зареєстроване місце проживання та фактичне місце проживання спадкодавця [PERSON] та спадкоємців: [PERSON] , [PERSON] на час відкриття спадщини. Із матеріалів справи та поданих доказів щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] судом встановлено наступне. У паспорті громадянина України [NUMBER] , який виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області 12.06.2003 зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 02 липня 1999 року (т.2 а.с. 5 зворот) Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру на запит суду в порядку ч.8 ст. 187 ЦПК України, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , дата вказана некоректно (т.1 а.с. 25) Згідно з копією довідки житлово-комунального підприємства міста Луцьк № 1386 від 26 липня 2004 року, яка видана [PERSON] про те, що вона дійсно проживає: [ADDRESS] . Нижче зазначено: чоловік [PERSON] 1943 р.н., син [PERSON] , 1975 р.н. (т.3 а.с. 39). У поданих до Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області заявах, які наявні у матеріалах спадкової справи, а також у Статуті від 2011 року, [PERSON] вказував зареєстроване місце проживання як: [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] з 1999 року. Доказів, які б підтверджували інше місце реєстрації, матеріали справи не містять. Із матеріалів справи та поданих доказів судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] з 2010 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №\~0710-517535-2017 від 09.06.2017 року (т.1 а.с. 12 на звороті). Водночас в матеріалах справи відсутня інформація де і з ким він був зареєстрований до 2010 року. Щодо зареєстрованого місця проживання спадкодавця [PERSON] , то судом встановлено наступне. У заяві [PERSON] про прийняття спадщини, поданій в Локачинську державну нотаріальну контору Волинської області 02 квітня 2010 року, зазначено, що [PERSON] на день смерті проживав та був зареєстрований у с. Хорів Локачинського району Волинської області (т.2 а.с. 3 на звороті). Згідно довідки Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області № 200 від 2010 року, в с. Хорів Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , 1943 року народження, який був зареєстрований в с. Хорів, але не проживав в урочище «Заставне» Локачинського району Волинської області і помер [INFO] . У володіння спадковим майном на протязі шести місяців після смерті [PERSON] вступив син [PERSON] , який (закреслено: проживав та був) (дописано: не був) зареєстрований з померлим за однією адресою. Зі змісту заяви [PERSON] від 30.05.2011 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права, слідує, що [PERSON] на день смерті проживав та був зареєстрований в с. Хорів, Локачинського району Волинської області (т.2 а.с. 9) У заяві [PERSON] від 12.09.2014 року (наявна в матеріалах спадкової справи №35/2010), зазначено, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований в с. Хорів, Локачинського району Волинської області (т. 2 а.с. 11) Як вбачається\~із довідки\~Локачинської селищної\~ради Волинської\~області від\~26\~серпня 2024\~року №\~711, згідно погосподарських книг [PERSON] не проживав та не був зареєстрований за адресою: с. Хорів Володимирського району Волинського (Локачинського) району Волинської області (т.1 а.с. 13). У заяві від 12 вересня 2024 року, яка подана представником [PERSON] до Володимирської державної нотаріальної контори Волинської області від імені [PERSON] , зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , останнє місце проживання якого було зареєстровано за адресою: село Хорів, Локачинського району (т. 2 а.с. 12). Оцінивши надані докази, суд позбавлений можливості встановити зареєстроване місце проживання [PERSON] , оскільки довідки Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області № 200 від 2010 року та Локачинської селищної ради Волинської області від 26 серпня 2024 року № 711 суперечать одна одній, водночас з інших заяв спадкової справи вбачається, що [PERSON] був зареєстрований в с. Хорів, Локачинського району, але не проживав там. Згідно з копією довідки житлово-комунального підприємства міста Луцьк № 1386 від 26 липня 2004 року, яка видана [PERSON] про те, що вона дійсно проживає: [ADDRESS] . Нижче зазначено: чоловік [PERSON] 1943 р.н., син [PERSON] , 1975 р.н. (т.3 а.с. 39). У реєстраційній картці про підтвердження відомостей про юридичну особу селянського (фермерського) господарства «Сім`я Янчинських» від 10.11.2005 року, [PERSON] зазначав місце постійного проживання [ADDRESS] (т.1 а.с. 145). Таким чином, поданими документами частково підтверджується , що станом на 2004 -2005 роки [PERSON] фактично проживав за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, докази, які б підтверджували, що [PERSON] фактично проживав за адресою [ADDRESS] у 2008 2009 роках відсутні. Згідно практики Верховного Суду достатніми та допустимими доказами у справах даної категорії є в тому числі, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, довідки з лікарень, ін Для з`ясування питання фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] , показала, що в свій будинок на [ADDRESS] вона заселилась в 1993 році. По сусідству [PERSON] купили земельну ділянку із старою хатою, де почали будівництво нового будинку на 2 входи. Заселились туди в 2007 році. В 2007 році [PERSON] проживав з батьком, який переніс інсульт, доглядав за ним. [PERSON] помер в старій хатині. Чи проживав [PERSON] з ними не пам`ятає. Мама [PERSON] була закордоном. Чи мали вони на той момент інше житло не знає. На даний час [PERSON] закордоном. В судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивача та зятем свідка [PERSON] показав, що фактично з 2003 року проживає по [ADDRESS] , їх будинок суміжний з будинком [ADDRESS] , хоча зареєстрований за даною адресою з 2016 року. Позивача [PERSON] знає з 2003 року, з моменту, коли він з батьком придбали ділянку та почали будівництво. Дана ділянка була занедбана та ній був непридатний для проживання будинок. Після знесення цього будинку, [PERSON] з батьком проживали у будинку на колесах та паралельно будували нове житло. Жили як сім`я, а коли будинок накрили дахом, то вони зробили в підвальному приміщенні кімнатку, в якій теж проживали. [PERSON] часто бачив на вулиці, віталися. [PERSON] помер десь 2007-2008 рік, хворів. Поховання здійснювали [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батька познайомився з [PERSON] , який там не проживав. Потім у новозбудованій хаті проживав [PERSON] із сім`єю та [PERSON] із дружиною. [PERSON] їздив на нетривалі підробітки за кордон на 2-3 місяці, чергувалися з братом. Крім показань свідків, будь яких інших доказів того, що [PERSON] на постійній основі з 2008 року проживав із спадкодавцем [PERSON] та здійснював за ним догляд, що вони були пов`язані спільним побутом чи бюджетом - позивач не надав, як і не надав жодних документів ні на придбану земельну ділянку зі старим будинком, ні на новостворений житловий будинок за адресою [ADDRESS] . У своїх поясненнях [PERSON] зазначав, що у нього були дружина та дитина, однак у який період та за якою адресою він з ними проживав, суду не повідомив та доказів в пітвердження своїх доводів не подав. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом (частини 5, 7 статті 81 ЦПК України). Тобто, судом встановлено, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту його постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту його постійного проживання із [PERSON] з 2008 року по день його смерті за недоведеністю вимог. Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом. Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено у статті 1297 ЦК України. Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна, в даному випадку майнових прав засновника. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення вимог позову, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але якщо позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач. З матеріалів спадкової справи встановлено, що єдиним, хто належно прийняв спадщину, та оформив права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] є [PERSON] . В даному випадку жодного порушення щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не вбачається, оскільки він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений ст.. 1270 ЦК України. Крім того, [PERSON] у серпні 2012 року знав про наявність відкритої спадкової справи після смерті батька, про що свідчить його участь у судових засіданнях по справах про визнання права власності на спадкове майно, однак із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений законом, не звернувся. У рішенні Локачинського районного суду Волинської області від 30 серпня 2012 року у справі №0307/482/2012 за позовом [PERSON] до Локачинської селищної ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що не претендує на частку у спадковому майні, що залишилося після смерті батька, тому не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] (т.3 а.с. 136-137 Разом з тим, як слідує зі змісту рішення Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року у справі №160/575/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, пояснив, що він є членом СФГ «Сім?ї Янчинських», головою якого являється позивач, оформлення права на спадщину необхідно їм для ведення фермерського господарства, він на спадкове майно не претендує, не заперечує проти задоволення позову. (т. 2 а.с. 102-103) Покликання позивача на те, що він вважав, що брат прийняв спадщину тільки на будинок, а ФГ належить їм обом, не заслуговують на увагу, оскільки спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року в справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)). Суд звертає увагу, що з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] до подання позивачем цього позову минуло майже 15 років, а [PERSON] висловив як прямо, так і своєю поведінкою, що не буде реалізовувати своє право на оспорення. В матеріалах справи відсутні відомості, що [PERSON] оскаржував судові рішення про право власності на інше спадкове майно, яке прийняв [PERSON] . Таким чином, позивач, з моменту смерті [PERSON] -14.10.2009, жодних дій щодо усунення порушень його спадкових чи корпоративних прав не вчиняв. А тому спроба [PERSON] здійснити право на оспорення через 15 років суперечитиме попередній його поведінці і призводить до припинення зазначеного права. Судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, не порушене, а тому підстав для застосування строків позовної давності немає. Враховуючи вищенаведене, оскільки не підлягають до задоволення позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини і визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на спадкове майно, яке складається з усіх майнових та немайнових прав та обов`язків, що належали померлому [PERSON] як голові СФГ «Сім`я Янчинських», а тому суд відмовляє в задоволенні похідних вимог про визначення часток у статутному капіталі СФГ «Сім`я Янчинських». Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Враховуючи наведене та дослідивши докази у цій справі, суд не бере до уваги заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в яких вони фактично визнають позов, оскільки прийняття таких заяв судом та їх задоволення призвело б до порушення прав та інтересів інших відповідачів. Крім того, варто зазначити, що [PERSON] , перебуваючи закордоном, відправив таку заяву до суду з м.Луцька, а [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що не пам`ятає, що подавала до суду будь-які заяви, що ставить їх під сумнів. Щодо пояснень представників Міністерства юстиції України, то такі долучені до матеріалів справи та прийняті судом до уваги, однак мотиви щодо залучення третьої особи без самостійних вимог викладені в ухвалі суду від 20.03.2025 року. Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, враховуючи, що у задоволені позову належить відмовити повністю, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним. Відповідно до частин першої, другої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Аналіз наведених процесуальних норм вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22), неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. У відзиві на позовну заяву представник відповідачів адвокат Я.Кінах зазначила про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а саме: витрат на правничу допомогу адвоката - 15 000,00 грн, які просила стягнути із позивача. Однак представник відповідача не надала суду до закінчення судових дебатів доказів на підтвердження розміру таких витрат, а також не заявляла, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення, а тому суд залишає таку заяву без розгляду.

Outcome: dismissed