Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

20 травня 2025 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до Ананьївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 02 травня 2024 року відповідачці було направлено пропозицію (оферту) укласти договір № 488967-КС-002 про надання кредиту. 02 травня 2024 року відповідачка, прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 488967-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Позивачем було направлено відповідачці, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор «UA-8618», на номер телефону [NUMBER] , котрий відповідачкою було введено/відправлено. Зазначає, що таким чином 02 травня 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачкою було укладено договір № 488967-КС-002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Вказує на те, що відповідно до пункту 1 договору ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 18000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить процентів за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів. Пунктом 3 договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору. Вказує на те, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 18000,00 гривень шляхом перерахування на банківську картку відповідачки № [NUMBER] . Також 13 липня 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачкою укладено додаткову угоду № 1 до договору №488967-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику додатково кредит в сумі 15000,00 гривень. До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором № 488967- КС-002 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише часткового сплатила кошти, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість в розмірі 57402,63 гривень, яка складається з: 18802,29 гривень - тіло кредиту, 38102,82 гривень - проценти та 497,52 гривень - комісія. З огляду на вище викладене просить суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість та понесені ним судові витрати. Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.71-72). 17 червня 2025 року на виконання ухвали суду від 26 травня 2025 року в частині витребування доказів за клопотанням позивача ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідна інформація (а.с.77-80). Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року в задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено та одночасно постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с.86-87). Представник позивача ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», в судове засідання на розгляд справи не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.96). Водночас в прохальній частині позовної заяви одним із пунктів міститься клопотання представника позивача Лебідь К.В. щодо здійснення розгляду справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечують (а.с.10). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Бойко О.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1548674 від 28 липня 2025 року (а.с.92), у судове засідання на розгляд справи не прибули. Проте, незадовго до початку судового засідання, о 12 годині 49 хвилин, на електронну адресу суду від представника позивачки надійшло клопотання з проханням відкласти розгляд справи, призначений на 13 годину 00 хвилин 15 вересня 2025 року, на іншу дату в зв`язку з необхідністю надання стороною відповідача додаткових доказів, які мають значення для справи (а.с.98). З приводу клопотання адвоката Бойка О.О. суд зазначає, що адвокатом не дотримано вимог статтей 14 та 43 ЦПК України щодо подання документів в електронній формі лише шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. Крім того, стороною відповідачки не наведено які додаткові докази бажає сторона відповідачки долучити та поважні причини неможливості їх надання у сьогоднішнє судове засідання, зокрема, копій звернень до відповідних органів, копій клопотань про витребування доказів, тощо. Такі дії сторони відповідачки призводять до затягування розгляду справи по суті. Сторона відповідачки своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористалася, відзив на позовну заяву не надала. Тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду цієї справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась судом обов`язковою. Враховуючи викладене, положення частини третьої статті 223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, клопотання представника позивача про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02 травня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено договір №488967-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.25-29). Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови, як: - пропозиції (оферти) про укладення договору про надання кредиту (а.с.15-19); - відповіді позичальника про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір про надання кредиту (а.с.20-24). Крім того, 02 травня 2024 року відповідачкою підписано паспорт споживчого кредиту (а.с.12-14). Відповідно до пункту 2.1 договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 18000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА». Згідно з умовами договору (пункти 2.2-2.14) тип кредиту: кредит; строк, на який надається Кредит: 24 тижнів; стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1,50000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15013889, фіксована; комісія за надання кредиту: 2700,00 гривень; загальний розмір наданого кредиту: 18000,00 гривень; строк дії договору: до 17 жовтня 2024 року; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 53354,03 гривень; загальні витрати за кредитом: 35354,03 гривень; орієнтовна реальна річна процентна ставка: 19671,64 процентів; денна процентна ставка: 1,16 процентів; дата видачі кредиту: 02 травня 2024 року; дата повернення кредиту: 17 жовтня 2024 року; мета (цілі) отримання кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Цей кредит є споживчим кредитом. Відповідачка, підписуючи цей Договір, підтвердила, що до укладання договору вона отримала від кредитодавця (в т.ч. кредитного посередника) інформацію та документи, надання яких передбачені законодавством України, зокрема, передбачену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту, частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також про умови договору і Правила, що розміщені на сайті кредитодавця (пункт 7.3.1 договору). Відповідачка ознайомлена з договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклала договір з вільним волевиявленням (пункт 7.4.4 договору). Для підписання і укладення цього правочину був введений код з SMS- повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідачки. Також судом встановлено, що 13 липня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору № 488967-КС-002 про надання кредиту від 02 травня 2024 року шляхом обміну електронними повідомленнями, підписана у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.30-31). Додаткова угода також складається з таких електронних документів, як: - пропозиції про укладення додаткової угоди до договору № 488967-КС-002 про надання кредиту від 02 травня 2024 року (оферта) (а.с.34-35); - відповіді позичальника про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти додаткову угоду до договору про надання кредиту (а.с.36-37). Також 13 липня 2024 року відповідачкою підписано паспорт споживчого кредиту (а.с.32-33). Сторони додаткової угоди підтвердили, що станом на 13 липня 2024 року сума неповернутого позичальником (відповідачкою) кредиту отриманого відповідно до умов договору становить: 3802,29 гривень. Сторони домовились, що після укладення додаткової угоди кредит збільшується на 15000,00 гривень та кредитодавець, на умовах викладених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути кредит збільшений на 15000,00 гривень у строки та на умовах викладених у договорі. Після збільшення суми кредиту, відповідно до додаткової угоди, загальна сума отриманого та неповернутого відповідачкою кредиту складатиме 18802,29 гривень. Додатковою угодою було змінено строк дії договору: до 28 грудня 2024 року; дату повернення кредиту: 28 грудня 2024 року. Також був змінений графік платежів та викладено в новій редакції Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1 до договору). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. При цьому, частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлення порядку вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначення прав і обов`язків учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію». Відповідно до частини другої (введена в дію з 01 серпня 2022 року) статті 2 цього Закону до послуг систем дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг (у тому числі послуг з випуску та виконання платіжних операцій з електронними грошима), страхування та інших послуг, що регулюються спеціальним законодавством, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству України, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг, страхування, зокрема законам України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про банки і банківську діяльність» та «Про страхування». Згідно частини сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним і Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Порядок укладення електронного договору визначений статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію». Так, зокрема, відповідно до частини третьої цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною шостою цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно частини першої цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина тринадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З наведеного суд доходить до висновку, що 02 травня та 13 липня 2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] з дотриманням наведених норм законодавства було укладено договір про надання кредиту та додаткову угоду до цього договору,як такі, що укладені у письмовому вигляді. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Тож, уклавши договір № 488967-КС-002 про надання кредиту від 02 травня 2024 року його сторони досягли усіх істотних умов щодо взятих на себе зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «UA-8618», який було відправлено на номер телефону [NUMBER] , та котрий відповідачкою було введено/відправлено 02 травня 2024 року 17:12:10 (а.с.29 зворотний). Також відповідачкою було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «UA-3234», який було відправлено на номер телефону [NUMBER] , та котрий відповідачкою було введено/відправлено 13 липня 2024 року 12:57:06 (а.с.31). ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту з урахуванням додаткової угоди виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 18000,00 гривень (02 травня 2024 року) та 15000,00 гривень (13 липня 2024 року) шляхом перерахування на банківську картку [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується підтвердженням щодо здійснення переказу грошових коштів, наданим ТОВ «ПРОФІТГІД» (а.с.41 зворотний-42). Відповідно до пункту 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного баку України 04 липня 2018 року № 75, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, зокрема як клієнтські рахунки та виписки з них. Згідно пункту 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку (пункт 63 Положення). Відповідно до пункту 65 Положення інформація про стан рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України. З дослідженої судом інформації, наданої АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду від 26 травня 2025 року в частині витребування доказів за клопотанням позивача ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА»встановлено, що на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] (а.с.77). Випискою по особовому рахунку підтверджується факт зарахування 02 травня 2024 року коштів в розмірі 18000,00 гривень (а.с.80) та 13 липня 2024 року коштів в розмірі 15000,00 гривень (а.с.78 зворотний) на рахунок [PERSON] до картки № [NUMBER] . Суд вважає зазначені докази належними та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачці на вказаний нею рахунок кредитних коштів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). В постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18)) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що відповідачкою отримано кредитні кошти за договором № 488967-КС-002 про надання кредиту від 02 травня 2024 року, однак належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула кредитні кошти у передбачений договором строк. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 цього Кодексу. За приписами частин першої, другої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. На підставі частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту статтей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі статтями 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Частиною першою статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини, щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. А саме - протягом строку кредитування, визначеному в кредитному договорі. Це відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17. Згідно пункту 3.2.2 договору сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, який наведений в пункті 3.2.3 та додатку № 1 до договору, (за виключенням дострокового повернення кредиту), у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в пункті 2.4 договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в пункті 3.2.3 та додатку № 1 до договору, та до закінчення строку дії Договору. В пункті 3.2.3 договору сторони погодили графік платежів. Додатковою угодою № 1 до договору, враховуючи умови пунктів 1-5 цієї угоди, сторони внесли зміни до договору, зокрема, виклали в новій редакції пункт 3.2.3 договору, погодивши новий графік платежів. Згідно графіку платежів в редакції додаткової угоди № 1 до договору відповідачка мала зробити наступний черговий платіж 10 серпня 2024 року в розмірі 3990,00 гривень, однак, в порушення пункту 3.2.3 договору, платіж був зроблений 15 серпня 2024 року, та в подальшому всі наступні платежі не здійснювались, тому почалось прострочення заборгованості за кредитом, а після спливу 7 днів, починаючи з восьмого дня почалось нарахування процентів за користування кредитом по збільшеній стандартній процентній ставці - у відповідності до пункту 3.2.2 договору. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом, станом на 30 квітня 2025 року, загальна сума заборгованості становить 57402,63 гривень та складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 18802,29 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 38102,82 гривень, суми прострочених платежів за комісією - 497,52 гривень. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91). З розрахунку вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, що нараховані у межах строку дії договору, який був встановлений умовами Договору № 488867-КС-002 про надання кредиту від 02 травня 2024 року і закінчувався 28 грудня 2024 року (а.с.53-55). Вказаний розрахунок відповідачкою не спростований, доказів повного виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором суду не надано. Додатково суд вважає за необхідне також зазначити з приводу включення до договору позиції щодо сплати комісії за надання кредиту. Так, 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим в Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в новій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закон України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Законі України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закон України «Про споживче кредитування». Відповідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно частини другої статті 8 Закон України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно пункту 5 Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 11 лютого 2021 року № 16 (далі - Правила), банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дають змогу змінювати процентну ставку та/або інші платежі за послуги банку, уключені до загальних витрат за споживчим кредитом, і такі зміни не можуть бути визначені на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил). Правила розроблені й затверджені на виконання вимог, зокрема, Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо включення в договорі споживчого кредиту комісії за надання кредиту. Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої палати Верховного суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Суд погоджується з доводами позивача, що між сторонами спору було укладено договір та погоджено всі істотні умови зобов`язання, а докази, що надані для підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідачки є належними, допустимими, достовірними та достатніми у розумінні приписів статтей 77-80 ЦПК України. Натомість судом не встановлено обставин щодо повного виконання відповідачкою, як позичальником своїх зобов`язань. Враховуючи обставини справи, з огляду на те, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачкою умов кредитного договору та утворення, у зв`язку із цим, заборгованості за кредитом, а відповідачкою, в свою чергу, суду не надані заперечення проти позову, які б містили належні та допустимі докази щодо спростування укладення договору та правильності нарахованої позивачем кредитної заборгованості, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачем, у відповідності до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422 гривень 40 коп. (а.с.1), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідачку. На підставі викладеного,

Outcome: approved