Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

Діючи в інтересах [PERSON] як її представник адвокат Чумаченко С.О., 18.07.2024 звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Предметом розподілу спільного майна подружжя згідно позовних вимог визначено: квартира загальною площею 65,3 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2413606651101); транспортний засіб марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску номер кузову [NUMBER] ; транспортний засіб марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску номер кузову [NUMBER] . Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 26.02.2025 (т.2 а/с 151) позивач [PERSON] просить суд розподілити право власності на зазначену квартиру у рівних частках, залишити вказані вище транспортні засоби у власності відповідача та стягнути з нього на користь позивачці вартість частки автомобілю марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску номер кузову [NUMBER] у сумі 211\~359,98 грн та вартість частки автомобілю марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску номер кузову [NUMBER] в сумі 169\~391,83 грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді від 02.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Одночасно з позовом адвокат Чумаченко С.О., діючи в інтересах [PERSON] , як представник, звернувся з клопотанням щодо застосування судом заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на частину квартири що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; транспортний засіб марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску та транспортний засіб марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску до розгляду справи по суті, мотивуючи заяву можливість відповідачем відчуження зазначеного майна, у зв`язку з чим, невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також може призвести до порушення прав третіх осіб. Суд, ухвалою від 02.08.2024 року, частково задовольнив клопотання та здійснив вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони: - суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна нерухомого майна - на частину квартири загальною площею 65,3 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; - суб`єктам державної реєстрації прав сервісних центрів МВС України, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав стосовно транспортних засобів: марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску номер кузову [NUMBER] транспортний засіб марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску номер кузову [NUMBER] . Скориставшись своїм правом , визначеним ст. 49 ЦПК України, відповідача [PERSON] через свого представника адвоката Бова П.С. 26.09.2024 року подав зустрічний позов до [PERSON] щодо розподілу спільного майна , предметом якого є транспортний засіб марки «Hyundai» модель « Elantra» 2015 року випуску з вимогами про визнання за [PERSON] право власності на даний транспортний засіб та стягнення з [PERSON] грошових коштів в якості компенсації вартості частки. Судом ухвалою від 07.10.2024 року прийняв зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом. 29.10.2024 від представника [PERSON] подана заява про забезпечення зустрічного позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «Hyundai» модель « Elantra», 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] . Ухвалою від 04.11.2024 року заява про забезпечення зустрічного позову була задоволена частково, та вжиті заходи забезпечення зустрічного позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав сервісних центрів МВС України, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам,\~здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав\~стосовно\~транспортного засобу\~марки «Hyundai» модель «Elantra», (1979), 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] . Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 18.03.2025 позивач по зустрічному позову [PERSON] просить стягнути з [PERSON] вартість частки автомобілю марки «Hyundai» модель « Elantra» 2015 року випуску , номер кузову [NUMBER] у сумі 241\~353,89 грн. (т.2 а/с 208). Під час судового розгляду справи позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог з урахуванням придбання спірного майна під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу , заперечували проти задоволення зустрічного позову з підстав придбання спірного транспортного засобу після закінчення спільного проживання на власні кошти [PERSON] , а при розподілі спільного майна просили врахувати надані стороною експертизи вартості транспортних засобів. Представник відповідача по первісному позиву заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав придбання спірної квартири та автомобілів марки «Nissan» модель «Rogue» та марки «Ford» модель «Fiesta» за особисті кошти [PERSON] враховуючи що під час шлюбу та подальшого спільного проживання весь дохід було саме відповідача а крім того за для придбання як квартири під час шлюбу так і квартири під час спільного проживання використовувались кошти з позик які були особисто отримані та повернуті у повному обсязі [PERSON] . Крім того представник [PERSON] наполягав на задоволенні зустрічного позову враховуючи що придбання транспортного засобу відбулось [PERSON] протягом декілька днів після закінчення спільного проживання на кошти які ще були спільним майном а крім того вважав експертні висновки про оцінку рухомого майна , надані стороною [PERSON] неправдивим доказом так як під час експертного дослідження не було враховано що спірні автомобілі були придбані на аукціонах США у занедбаному стані. Як встановлено судом 11.09.2012 року [PERSON] та [PERSON] 11.09.2012 року уклали шлюб який було розірвано 27.02.2018 року рішенням Березівського районного суду Одеської області у справі №494/1048/17 ( рішення набрало законної сили 29.03.2018) ( т.1 а/с 40). [INFO] у шлюбі народилась донька [PERSON] ( т.1 а/с 38). [INFO] , під час шлюбу, подружжя придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а/с 35). Квартира , згідно умов Договору, була придбана за 100\~000 грн. З жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] знову почали проживати однією сім`єю та проживали до 07 квітня 2024 року. Факт проживання однією сім`єю у зазначений період заявлений стороною позивачки по первісному позову [PERSON] та не заперечується представником відповідача по первісному позову [PERSON] . Так у відзиві поданим до суду представником [PERSON] , зазначені суперечливі обставини пов`язані як із фактичним визнанням факту спільного проживання з жовтня 2018 року по квітень 2024 року , внаслідок чого заявлена вимога щодо розподілу транспортного засобу придбаного на ім`я [PERSON] у квітні 2024 року ( зазначено що після декілька днів після припинення фактичних шлюбних відносин) так і зазначено що проживання під одним дахом із колишньою дружиною не є підтвердженням наявності шлюбних відносин. За змістом зустрічного позову зазначається що у жовтні 2018 року сторони помірились та стали проживати разом та 07.04.2024 року сторони остаточно припинили проживати разом та роз`їхались по різним місцям проживання та [PERSON] 18.04.2024 придбала автомобіль ще на спільні кошти. У підготовчому засіданні 23.01.2025 року під час з`ясування обсягу доказів достатніх для встановлення обставин для справи представник [PERSON] адвокат Бова П.С. на пряме питання суду про ставлення до заявлених стороною первісного позивача вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю у період з жовтня 2018 року по 07 квітня 2024 року пояснив що сторона не заперечує проти існування даного факту ( т.1 а/с 140). Верховний Суд при розгляді справи № 390/34/17 (постанова від 10 квітня 2019 року) застосував доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Також Верховний Суд у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19 зробив висновки, що\~ недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які становлять зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.\~ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 визначила, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. «Тобто особа має не лише право, але й обов`язок діяти або відповідно до домовленостей, або відповідно до вимог закону». Виходячи з презумпції добросовісності поведінки сторін суд приходить до висновку що у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України вважається доведеним факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з жовтня 2018 року по 07 квітня 2024 року , у звязку із його визнанням цих обставин сторонами. Квартира [ADDRESS] , була [PERSON] , зі згодою [PERSON] , відчужена за договором купівлі-продажу 03.06.2020 року (т.1 а/с 88). Продаж квартири, згідно умов договору, здійснено за 596\~674 грн. 21.07.2021 [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу за 900\~931 грн. придбав квартиру [ADDRESS] ( т.1 а/с 83 ). Згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 21.03.2025 (т.3 а/с 7), наданого стороною [PERSON] , ринкова вартість квартири квартира загальною площею 65,3 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] складає, без ПДВ, 2\~100\~258,00 грн. 18.08.2021 [PERSON] зареєстрував право власності на автомобіль марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] , який було придбано у пошкодженому стані на аукціоні в США. Згідно висновку експерта Крутих Є.О. №28-25, складеного по заяві [PERSON] 17.02.2025, ринкова вартість вказаного автомобіля на дату проведення дослідження , встановлена методом порівняльного підходу з ідентичними або аналогічних дослідженому транспортних засобів, визначена рівною 422\~719,96 грн( т.2 а/с 162). 17.10.2023 [PERSON] зареєстрував право власності на автомобіль марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску, номер кузову [NUMBER] , який було придбано 30.05.2023 у пошкодженому стані на аукціоні в США. Згідно висновку експерта Крутих Є.О. №29-25, складеного по заяві [PERSON] 17.02.2025, ринкова вартість вказаного автомобіля на дату проведення дослідження , встановлена методом порівняльного підходу з ідентичними або аналогічних дослідженому транспортних засобів, визначена рівною 338\~783,67 грн( т.2 а/с 178). 18.04.2024 [PERSON] зареєструвала право власності на автомобіль марки «Hyundai» модель « Elantra» 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] . Згідно висновку експерта Крутих Є.О. №30-25 , складеного по заяві [PERSON] 19.02.2025, ринкова вартість вказаного автомобіля на дату проведення дослідження , встановлена методом порівняльного підходу з ідентичними або аналогічних дослідженому транспортних засобів, визначена рівною 482\~706,00 грн( т.2 а/с 198). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із спільним проживанням однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до\~статті 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу ( право спільної сумісної власності подружжя). Згідно зі\~статтею 57 СК України\~\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:\~\~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У\~статті\~\~60 СК України\~зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальними правилом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності є також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя ( ч.2 ст. 61 СК України). Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 66 СК України\~визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Як вже зазначено вище у даному випадку, на підставі вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України , судом встановлюється факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2018 року по [INFO] . Також судом встановлюється факт придбання квартири що знаходиться за адресою [ADDRESS] а також транспортних засобів марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску та марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, а тому у відповідності до вимог законодавства на вказане нерухоме та рухоме майно розповсюджується презумпція спільної сумісної власності вказаного майна. Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована.\~\~Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від\~\~\~24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином у даному випадку на [PERSON] покладається тягар спростування презумпції що майно придбано ним під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя. Під час розгляду справи стороною відповідача по первісному позову на спростування вказаної презумпції заявлено факт того що як під час офіційного шлюбу для придбання квартири [ADDRESS] так і під час придбання квартири [ADDRESS] використовувались кошті які вин заробив особисто а також грошові кошти отримані [PERSON] за договорами позики, на підтвердження чого надані: Договір позики , нотаріально посвідчений, від 23.02.2017, згідно якого позикодавець [PERSON] передала позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 685\~000 грн. ( еквівалент 20\~000 доларів США) на строк 25 місяців із поверненням позики щомісячними платежами з 01.03.2017 по 01.04.2019 (т.1 а/с 160). Заява [PERSON] про повернення позики від 03.11.2023 (т.1 а/с 152). Договір позики , нотаріально посвідчений, від 22.06.2020 року, згідно якого позикодавець [PERSON] передала позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 548\~000 грн. ( еквівалент 20\~000 доларів США) на строк до 01.08.2023 (т.1 а/с 154). Заява [PERSON] про повернення позики від 10.06.2020 (т.1 а/с 158). Згідно усталеної практики Верховного Суду презюмується, що і придбання, і витрачання коштів у період спільного проживання здійснюється в інтересах сім`ї. Тому саме сторона, яка це заперечує, повинна доводити протилежне (постанова ВС від 6 березня 2024\~року у справі № 209/1815/22). Боргові зобов`язання , яки виникають у випадку отримання позики, також відносяться до спільного майна подружжя, у випадку їх використання в інтересах сім`ї. Майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах ( Постанова ВС від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18). Таким чином само по собі отримання позики ( тобто наявність боргових зобов`язань по поверненню грошей) і придбання на запозичені грошові кошти майна не змінює презумпцію спільного сумісного статусу майна придбаного за зазначені грошові кошти. Враховуючи що і повернення запозичених грошей відбувалось у повному обсязі під час шлюбу ( спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) судом не визначається факт особистого виконання [PERSON] грошового зобов`язання як підтвердження витрачання особистих коштів. Твердження представника [PERSON] про наявність в якості єдиного джерела доходів сім`ї доходів саме [PERSON] також не можуть визначатись як підтвердження використання особистих коштів так як будь-який дохід одного з подружжя під час шлюбу вважається спільним сумісним майном подружжя, окрім випадків доведеності наявної домовленості між подружжям щодо іншого статусу доходів кожного з подружжя або наявності укладеного сімейного договору, що у даному випадку не доведено належними та допустимими доказами. Від учасників справи не надавались заяви або докази стосовно відходу від рівності часток спільного сумісного майна. Враховуючи викладене суд приходить до висновку що квартира [ADDRESS] , транспортні засоби: марки «Nissan» модель «Rogue», 2015 року випуску та марки «Ford» модель «Fiesta», 2017 року випуску, є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягають розподілу між ними у рівних частках. Що стосується способу розподілу рухомого майна у вигляді залишення транспортних засобів у власності [PERSON] із стягненням на користь [PERSON] вартості частки вказаних автомобілів, суд вважає що вказаний спосіб не може бути застосованим у даному випадку приймаючи до уваги сам факт оцінки транспортних засобів без безпосереднього дослідження транспортних засобів та відсутність згоди відповідача на вказаний спосіб, що може привести до необґрунтованого фінансового тягаря сторони . Приймаючи до уваги вказані обставини суд вважає що розподіл спільного сумісного майна у даному випадку слід здійснювати шляхом визнання права власності на 1/2 часток як нерухомого так і рухомого майна за кожним з подружжя. Водночас транспортний засіб марки «Hyundai» модель « Elantra», 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] було придбано не у період спільного проживання сторін однією сім`єю і не може бути предметом розподілу як спільне сумісне майно подружжя, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Якщо [PERSON] вважає що [PERSON] , без наявної домовленості, після припинення спільного проживання, утримала грошові кошти які є спільним сумісним майном то предметом розподілу можуть бути саме вказані кошти, у випадку доведеності факту їх утримання та розмір утриманого спільного майна ( грошей). При розгляді даної справи відповідних вимог не заявлялось а тому у відповідності до положення ч.1 ст. 13 ЦПК України суд не може при розгляді справи виходити за межі заявлених вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial