Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 20.03.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір №4487219 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. За взаємною згодою сторони погодили наступні умови договору: тип кредиту-кредит, сума кредиту - 10000,00 грн, строк кредиту - 360 днів (з 20.03.2024 по 15.03.2025). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Відповідно умов договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало їй кредит в сумі 10000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] . 25.11.2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу №25/11/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму боргу в розмірі 44100,00 грн, з яких: заборгованість з тіла кредиту 6000,00 грн, заборгованість за процентами 33100,00 грн, та заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі 5000,00 грн. Станом на дату укладання договору факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024 строк дії договору №4487219 від 20.03.2024 не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» з дати факторингу 26.11.2024 донараховано відсотки за (109 календарних днів). 6000 грн * 2,5 % = 150 грн* 109 календарних дні = 16350,00 грн відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції». Позивач вказує, що відповідач не виконав умови кредитного договору, у зв`язку з чим у останньої виникла вищевказана заборгованість, а тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №4487219 від 20.03.2024 в розмірі 55450,00 грн, та судові витрати по справі. Також позивач просить в порядку частин десятої, одинадцятої\~статті 265 ЦПК України\~органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 08.08.2025 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті, витребувано ряд доказів. Розгляд справи вирішено здійснювати в змішаній формі. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 22.08.2025 представник відповідача адвокат Цокало Т.М. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов задоволенню підлягає частково. Відповідач не погоджується із позивачем щодо розміру заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами по кредитному договору №4487219 від 20.03.2024 в розмірі 49450,00 грн, виходячи з наступного. 22.11.2023 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023. Даним Законом, серед іншого були внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування». Так, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною 5 такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 р. №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24.12.2023 року, а кредитний договір №4487219 було укладено 20.03.2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, то проценти у відповідності до чинного законодавства повинні бути нараховані у розмірі, що не перевищує 1 % в день. Водночас, Позивач не привів умови Договору позики до відповідності Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 2,50% в день, що суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства. Разом з тим, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що: «Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним». Таким чином, відповідач вважає, що умови кредитного договору, які враховують стандартну денну процентну ставку з перевищенням 1% в день є нікчемними. Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором №4487219 від 20.03.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 25.11.2024, за яким відповідачем було сплачено за даним договором 8550,00 грн. Висновок: правомірним буде стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №4487219 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.03.2024 в розмірі 2821,80 грн. Щодо прохання позивача «В порядку частин десятої, одинадцятої статті 625 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України на користь позивача» - суд не повинен розглядати частину позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки це є окремою вимогою кредитора, що виникає після закінчення строку виконання зобов`язання, а не частиною самого рішення суду про стягнення основної суми боргу, а тому її слід заявляти окремо. Крім того, суд не може зобов`язати орган примусового виконання нараховувати ці кошти самостійно, адже це є функцією самого стягувача, який має звертатися до суду або правоохоронних органів з відповідними вимогами для їх стягнення. Також, відповідно до п.18 «Прикінцеві та перехідна положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан продовжено до 05.11.2025. 26.07.2025 Закон про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» набув чинності Отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню в повному обсязі. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі викладені у відзиві факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, сторона відповідача приходить до висновку що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором №4487219 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.03.2024 в розмірі 2821,80 грн. Крім того представник відповідача просила здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. 25.08.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що посилання відповідача на те, що нараховані проценти є несправедливими, не є слушними, оскільки перед укладанням кредитного договору відповідач був ознайомлений з його умовами та розміром процентної ставки, та його умови не оспорював. Частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» статті Закону передбачає, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. При цьому, вимог про визнання кредитного договору або окремих його умов недійсними відповідач не пред`являв. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із первісним кредитором, якщо дійсно вважав розмір процентної ставки несправедливою умовою, натомість він погодився зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень та його умови в частині нарахування відсотків не оспорювала. Отже, підписавши кредитний договір в електронній формі, відповідачка засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених кредитним договором. Заперечення щодо незгоди із умовами Договору на стадії судового провадження зі стягнення заборгованості в черговий раз підтверджує односторонню відмову Відповідача від майнового зобов`язання. Позиція щодо незгоди із умовами фінансування не є правовою підставою для їх невиконання або звільнення від узгоджених договірних умов. Позивач звертає увагу суду, що Позичальник здійснювала частково оплату відповідно до Договору № 4487219 від 20.03.2024 р. про надання коштів на умовах споживчого кредиту, що підтверджується розрахунком Первісного кредитора - 18.04.2024 8550 грн. Згідно із правового висновку Верховного Суду у справі № 127/23910/14-ц від 23.12.2020 р. «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу». Без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. Волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості. Крім того, позивач не здійснював нарахувань неустойки, штрафу, пені. Підсумовуючи зазначене позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 01.09.2025 на адресу суду надійшли витребувані докази. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Від представника відповідача адвоката Цокало Т.М. надійшла заява відповідно до якої просить розгляд справи проводити у відсутність сторони відповідача, прийняти від [PERSON] заяву про часткове визнання позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» про стягнення заборгованості за договором №4487219 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.03.2024 в розмірі 2821,80 грн. В інший частині позову відмовити за безпідставністю. Здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. Стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь [PERSON] всі понесені судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. ст. 526, 527, 530, 536, 610-611, 625, 628, 629, 638, 1049, 1054, 1055ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 20.03.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №4487219про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно з п.1.2. договору, на умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 10000,00 грн. Згідно із п. 1.3 договору строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. На підставі погоджених умов, викладених в п.2.1.договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредиту безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. Згідно з п. 1.4. договору тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються процети за таких умов: - стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту; - знижена процентна ставка становить 1,50% за кожен день користування кредитом та застосовується за певних умов. За змістом п. 3.1. договору проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до п. 9.9. договору, підписуючи цей договір, клієнт підтверджує, що: - перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: про фінансову послугу та про її надавача у визначеному законодавством обсязі, достатньої для прийняття клієнтом свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання, та яка розміщена на Вебсайті. - він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», актуальна на дату укладення договору редакція яких розміщена на Вебсайті, повністю розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідачка добровільно погодилась на визначені у ньому умови кредитування, взяла на себе відповідні зобов`язання. З листа ТОВ «Пейтек Україна» від 12.12.2024 слідує, що 20.03.2024 було успішно перераховано кошти в сумі 10000,00 грн на платіжну картку клієнта, маска картки [NUMBER] . Відповідно до відповіді АТ «Укрсиббанк» №31-4-01/07-3010-БТ від 25.08.2025 на ім`я [PERSON] в банку емітовано платіжну карту № [NUMBER] . 20.03.2024 на платіжну картку № [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ «Укрсиббанк», було зараховано коти в сумі 10000,00 грн. З огляду на зазначене, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем коштів у розмірі 10000,00 грн. Також наявний Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про основні умови кредитування з урахувань побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту. Разом з тим, в порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконала у повному обсязі, а лише частково погасила суму заборгованості. У зв`язку з чим, у неї утворилася заборгованість, яка станом на 25.11.2024 становить 44100,00 грн, з яких: заборгованість з тіла кредиту 6000,00 грн, заборгованість за процентами 33100,00 грн, штрафні санкції 5000,00 грн. Згідно з укладеним Договором факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024 ТОВ «Лінеура Україна» відступила Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» право грошової вимоги по кредитному договору №4487219 від 20.03.2024. За змістом п. 1.2. договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п. 3.3 цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта підтверджують факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості. Так, 25.11.2024 вказаними вище сторонами був підписаний акт прийому-передачі реєстру боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №25/11/2024 позивач набув права вимоги до відповідача за договором №4487219 на суму 44100,00 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 33100,00 грн - сума заборгованості за відсотками, штрафні санкції 5000,00 грн. Також згідно розрахунку заборгованості позивача сума заборгованості за процентами нарахованих за 109 днів становить 16350,00 грн. Відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги. За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Наявність кредитних відносин, отримання відповідачем 10000,00 грн сторонами не заперечується Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно умов кредитного договору, позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі: стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, знижена процентна ставка становить 1,50% за кожен день користування кредитом та застосовується за певних умов. Строк надання кредиту становить 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів ставлять кожні 30 днів, що відображено в Додатку № 1 до Кредитного договору (далі по тексту - Графік платежів). Відповідно до умов договору, позичальник зобов`язується у встановлений строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Нарахування процентів за кредитним договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Отже, у межах строку кредитування відповідач зобов`язаний сплачувати Позивачу проценти періодичними платежами кожні 30 днів. Як вбачається із письмових доказів, наданих суду, позивачем здійснювалось нарахування відсотків за період з 20.03.2024 по 18.04.2024 в розмірі 1,5% в день, з 19.04.2024 нарахування відсотків здійснювалось в розмірі 2,5 % в день від суми залишку несплаченого тіла кредиту в розмірі 6000,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 6000,00 грн та за відсотками в сумі 33100,00 грн, що були нараховані первісним кредитором до моменту відступлення прав вимоги та 16350,00 грн, нарахованих позивачем за 109 календарних днів до закінчення строку дії договору, що має відображення у розрахунку заборгованості. Отже, у порушення умов Кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно\~до частини\~5\~статті 8\~ЗУ «Про\~споживче кредитування»,\~максимальний розмір\~денної процентної\~ставки,\~розрахованої відповідно\~до частини\~четвертої цієї\~статті,\~не може\~перевищувати 1% (статтю 8 було доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023). Згідно пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» № 3498-IX, тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Закон набрав чинності 24.12.2023 року. Отже, в даному випадку законодавцем використана ультраактивна форма регулювання суспільно-правових відносин та визначений перехідний період, який передує безпосередньому застосуванню нової правової норми. Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження обмеження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 до 22.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 22.04.2024 до 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 20.08.2024 максимальний розмір денної процентної ставки 1 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено обмеження максимального розміру денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту. Тому суд відхиляє доводи представника позивача щодо необхідності застосування визначеної у договорі споживчого кредитування денної процентної ставки у розмірі 2,5 % за період з 20.04.2024 по 14.03.2025 нарахування заборгованості. Разом з тим суд зазначає, що невірною є і позиція відповідача, який стверджує про необхідність застосувати до всього періоду кредитування розмір денної процентної ставки 1 %, оскільки, як уже зазначалося вище, законодавцем було передбачено поетапне введення обмежень максимального розміру процентної ставки. З урахуванням викладеного, суд вважає, що для визначення розміру заборгованості за процентами за кредитним договором № 4487219 від 20.03.2024 з 20 березня 2024 року (дати укладення договору) по 18 квітня 2024 процентна ставка 1,5 %, з 19 квітня 2024 року по 21 квітня 2024 року слід застосовувати процентну ставку 2,5 %, з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року 1,5%, з 20 серпня 2024 року по 14 березня 2025 року (строк, на який видавався кредит) 1 %. Суд приходить до висновку, що проценти за користування кредитом мають нараховуватися наступним чином: - з 20 березня 2024 року (дати укладення договору) по 18 квітня 2024 року процентна ставка 1,5 % (30 днів); - з 19 квітня 2024 року по 21 квітня 2024 року 2,5 % (3 дні); - з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року 1,5% (120 днів); - з 20 серпня 2024 року по 14 березня 2025 року (строк, на який видавався кредит) 1% (207 днів). Отже, заборгованість за процентами становить за період: - з 20 березня 2024 року по 18 квітня 2024 року - 4500,00 грн (10000,00 х 1,5 % х 30 днів); - з 19 квітня 2024 року по 21 квітня 2024 року - 450,00 грн (6000,00 х 2,5 % х 3 дні); - з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року - 10800,00 грн ( 6000 х 1,5% х 120 днів); - з 20 серпня 2024 року по 14 березня 2025 року (строк, на який видавався кредит) - 12420,00 грн ( 6000,00 х 1 % х 207 днів). Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами складає 28170,00 грн (4500,00 +450,00 + 10800,00 + 12420,00). Відповідач 18.04.2024 сплатила в погашення заборгованості за тілом кредиту 4000,00 грн, за процентами 4500,00 гривень, відтак загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 4487219 від 20.03.2024 становить 29670,00 грн (6000,00 грн тіло кредиту + 23670,00 грн нараховані проценти) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позивач просить в порядку частин десятої, одинадцятої\~статті 265 ЦПК України\~органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України\~за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) - s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С - сума основного боргу; 3 - 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 - кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з [PERSON] , на користь ТОВ «Українські фінансові операції». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Відповідно до ч. 10 та ч. 11\~ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому\~розділом VII цього Кодексу. Таким чином, норма ч. 10 та ч. 11\~ст. 265 ЦПК України\~передбачає, що суд може зазначити в рішенні про нарахування саме відсотків або пені, натомість позивач просить нарахувати інфляційні витрати та 3 % річних, відповідно до\~статті 625 ЦК України, що в розумінні\~Цивільного кодексу України\~є різним. Крім того, суд додатково зазначає, що відповідно до п. 18\~Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, в частині позовних вимог, що стосуються нараховування інфляційних витрат і 3% річних, суд відмовляє у задоволенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд виходить з такого. З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судові витрати зі сплати позивачем судового збору (в розмірі 1295,98 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2422,40 грн х 53,50 % = 1295,98 грн). Згідно із ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів цивільної справи встановлено, що позивач на підтвердження витрат на правничу допомогу надав: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги №01/08/2024-А від 01.08.2024, укладеного між Адвокатом Дідухом Є.О., та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»; детальний опис робіт (наданих послуг); копію Акту приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої (правничої) допомоги № 4487219 від 20.03.2024. Сторонами були погоджені умови оплати за зазначеним Договором, відповідно до п. 3.5 замовник оплачує виконавцю послуги шляхом перерахування коштів на банківський рахунок виконавця протягом 30 банківських днів з моменту підписання відповідного Акта наданих послуг, якщо сторонами в Акті не визначено інакше. Надані адвокатом послуги становлять 10000 гривень. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що витрати відповідача на правничу допомогу складають 9500,00 грн. На підтвердження долучено копію договору №1347 про надання правничої допомоги від 10.08.2025 року; квитанція №1347 про отримання гонорару в розмірі 9500,00 грн. Отже, понесення позивачем витрат на правову допомогу у сумі 10000,00 грн та відповідачем в сумі 9500,00 грн підтверджено належними доказами. Таким чином, питання розподілу судових витрат потрібно вирішити відповідно до наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема, положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи ціну позову 55450,00 грн та його задоволення у розмірі 29670,00 грн (отже пропорція становить 53,50 % до 46,50 %) - суд дійшов висновку про відшкодування судових витрат сторонами у таких розмірах: - відповідачем на користь позивача в сумі 5350,00 грн (10000,00 грн х 53,50 %); - позивачем на користь відповідача в сумі 4417,50 грн (9500,00 грн х 46,50%). Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, беручи до уваги встановлені розміри понесених сторонами судових витрат та висновки суду про їх покладення у відповідних частинах на сторони, та враховуючи положення, зокрема, ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 932,50 грн. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Outcome: partial