Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла звернулась [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат - Білошапка Оксана Василівна, з позовом до Київської міської прокуратури про скасування арешту майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є спадкоємицею після смерті свого чоловіка [PERSON] , [INFO] . До складу спадкового майна входить квартира [ADDRESS] . Однак, в силу накладеного на вказану квартиру арешту постановою начальника слідчого відділу прокуратури міста Києва б/н від 31.08.2004 року, позивач, як спадкоємець, не може оформити своє право власності на спадкове майно та отримати відповідне свідоцтво про спадщину, що є порушенням її права. Згідно листа заступника начальника відділу Київської міської прокуратури від 06.03.2025 року № 31/3-297вих-25, отриманого на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко Світлани від 24.02.2025 року, позивачу стало відомо, що слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 50-3467 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 28, 30, ст. 205, ч. 3 ст. 28, 30, ч. 3 ст. 209 КК України. У подальшому, кримінальну справу № 50-3467 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] направлено до Печерського районного суду міста Києва для розгляду по суті. За результатом судового розгляду 25.07.2005 року Печерським районним судом міста Києва винесено постанову про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 31.05.2005 року та роз`яснено, що питання звільнення майна з під арешту належить до компетенції суду, яким прийнято кінцеве рішення по справі. Позивач стверджувала, що арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Посилаючись на правові норми пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України, КПК України 1960 року, а також тривалий періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно спадкодавця, чоловіка позивача, позивач вважала, що вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Звертала увагу суду на те, що за результатом судового розгляду 25.07.2005 року Печерським районним судом міста Києва винесено постанову про звільнення обвинувачених, у тому числі й [PERSON] , від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 31.05.2005 року, що є безумовною підставою для скасування судом заходів, вжитих в якості забезпечення збереження доказів у кримінальній справі, а саме, накладеного арешту на майно обвинуваченого. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. 29 квітня 2025 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Коваленко І.В. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 травня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської прокуратури про скасування арешту майна, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 11.06.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.09.2025 року (вх.№53684) представник відповідача Котляр Т.М. через систему «Електронний суд» подала письмові пояснення з доказами направлення пояснень іншим учасникам справи. За змістом пояснень, представник відповідача зазначала, що позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, про що правильно зазначено судом апеляційної інстанції. Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином - на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року. Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Також, відповідно до положень ч. 6 ст. 404 КПК України 1960 року, якщо у виправданого або у особи/, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Окрім того, згідно положень ч.1 ст. 409 КПК України 1960 року, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок. Слід зазначити, що за наявною в міській прокуратурі інформацією 01.02.2005 прокуратурою м. Києва направлено в порядку ст. 232 КПК України до Печерського районного суду м. Києва кримінальну справу № 50-3467 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 358 КК України, [PERSON] , [PERSON] за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 358 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. У подальшому, за результатами судового розгляду вказаної кримінальної справи, Печерським районним судом м. Києва винесено постанову №1-100/05 від 25.07.2005, у якій долю арештованого майна не вирішено. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок. Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі. З метою отримання кінцевого судового рішення Київською міською прокуратурою до суду скеровано відповідний запит, проте станом на сьогоднішній день до міської прокуратури надійшла копія постанови від нотаріуса, яку також надіслано позивачу. 3 огляду на викладене, станом на сьогоднішній день надати інформацію про скасування запобіжного заходу Печерським районним судом м. Києва за результатами розгляду судової справи (у кримінальній справі № 50-3467), не виявляється за можливе. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Білошапка О.В. наполягала на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві, а також з урахуванням доказів поданих у судовому засіданні, які підтверджуються, що власником квартири, на яку було накладено арешт в рамках кримінального провадження, був померлий чоловік позивача [PERSON] , у той час, як постановою слідчого прокуратури міста Києва від 31.08.2004 року арешт на квартиру накладався, як на майно, яке належить обвинуваченому [PERSON] . Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у письмових поясненнях, позов вважала передчасним, проте, з урахуванням відомостей БТІ, отриманих на адвокатський запит, з яких вбачається, що власником квартири, на яку було накладено арешт в рамках кримінального провадження, був померлий чоловік позивача [PERSON] , у той час, як постановою слідчого прокуратури міста Києва від 31.08.2004 року арешт на квартиру накладався, як на майно, яке належить обвинуваченому [PERSON] , розв`язати спір просила у відповідності до норма діючого законодавства та на підставі поданих доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 03.07.1992 року, продавець Харківська районна державна адміністрація м.Києва, в особі заступника начальника УЖГ районної державної адміністрації Шиліна Леонтія Денисовича, продала, а покупець [PERSON] купив займану ним квартиру загальною площею 43,6 кв.м, у тому числі житловою - 27,9 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з інформаційної довідки, наданої Комунальним підприємством Киїської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит нотаріуса, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 13.08.1992 року Київським міським БТІ за громадянином України [PERSON] , [INFO] . В провадженні приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Клименко Світлани Юріївни знаходиться спадкова справа №04/2025, відкрита 24.01.2025 року, зареєстрована у Спадковому реєстрі за №73534080 спадкодавцем є громадянин України [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , який до смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса про коло спадкоємців. У вказаній довідці нотаріусом також повідомлено, що станом на 20.03.2025 року до приватного нотаріуса звернулась дружина померлого, спадкоємиця за заповітом - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] . Інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні. (а.с.11) З наявної в матеріалах справи копії постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого від 31.08.2004 року, винесеної начальником слідчого відділу прокуратури міста Києва радником юстиції Кедою В.В. вбачається, що вказаною постановою накладено арешт на належне обвинуваченому [PERSON] майно - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . (а.с.9) Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] перебуває під арештом, підстава обтяження: постанова, бн, 31.08.2004 року, Прокуратура міста Києва; Тип обтяження: арешт нерухомого майна, Реєстраційний номер обтяження: 1268683; Зареєстровано: 31.08.2004 17:12:14 за № 1268683 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01135, м.Київ, пр.-т Перемоги, 11, Заявник: Прокуратура міста Києва. (а.с.12) На звернення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко С.Ю. від 24.02.2025 року щодо зняття арешту з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] заступником начальника відділу Київської міської прокуратури надано відповідь від 06.03.2025 року № 31/3-297вих-25 наступного змісту: «… слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 50-3467 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 28, 30, ст. 205, ч.3 ст. 28, 30, ч.3 ст. 209 КК України. У подальшому, кримінальну справу №50-3467 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] направлено до Печерського районного суду міста Києва для розгляду по суті. За результатом судового розгляду 25.07.2005 року Печерським районним судом міста Києва винесено постанову про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 31.05.2005 року». У відповіді також роз`яснено, що питання звільнення майна з під арешту належить до компетенції суду, яким прийнято кінцеве рішення по справі. (а.с.10) Також, зі змісту постанови Печерського районного суду міста Києва від 25.07.2005 року вбачається, що звільнення обвинувачених, у тому числі й [PERSON] , [INFO] , громадянина Ізраїля, від кримінальної відповідальності відбулось на підставі Закону України «Про амністію» від 31.05.2005 року» та із застосуванням положень КК України в редакції 1960 року. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За правилами ст.1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті З Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював. Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно спадкодавця, чоловіка позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. За результатом судового розгляду 25.07.2005 року Печерським районним судом міста Києва винесено постанову про звільнення обвинувачених, у тому числі [PERSON] , від кримінальної відповідальності на підставі Закону України « Про амністію» від 31.05.2005 року, що є безумовною підставою для скасування судом заходів, вжитих в якості забезпечення збереження доказів у кримінальній справі, а саме, накладеного арешту на майно обвинуваченого. Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки, відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-49бцс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 2, 3 своєї постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що у даному випадку існування арешту на майно порушує право позивача, як спадкоємця за заповітом після померлого спадкодавця [PERSON] , [INFO] , на отримання свідоцтва про право на спадщину: на квартиру [ADDRESS] , а тому арешт, накладений на майно постановою начальника слідчого відділу прокуратури міста Києва від 31.08.2004 року у кримінальній справі №50-3467, реєстраційний номер обтяження: 1268683, - потрібно скасувати.

Outcome: approved