Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до\~суду з\~позовом до\~відповідача [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу та\~стягнення аліментів.Позивач в позовній заяві зазначила, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 02 вересня 2017 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що їх з відповідачем сімейне життя не склалося. Спільного господарства не ведуть з серпня 2024 року. Причиною є відсутність взаєморозуміння, агресивна поведінка відповідача, психологічне та фізичне насилля, зловживання алкоголем. Вважає, що сім`ю зберегти не можливо. Дитина проживає з нею, участі в утриманні дитини відповідач не бере. У зв`язку з наведеним просить шлюб між нею та [PERSON] розірвати та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів його доходу щомісяця до досягнення дитини повноліття.. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення, не має можливості бути присутнім у судовому засіданні у зв`язку із перебуванням на військовій службі. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрували 02 вересня 2017 року у Кременчуцькому міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, запис за № 1152. Сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Спільне господарство не ведуть, не пов`язані спільним побутом, припинили шлюбно-сімейні відносини. Позивач не бажає надалі перебувати у цьому шлюбі, її намір розірвати шлюб з відповідачем є остаточним. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем. Майнового спору сторонами не заявлено. За таких обставин, суд вважає, що шлюб між сторонами розпався, існує лише формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу сторін суперечить інтересам подружжя. Відповідно до ст.\~110\~Сімейного\~кодексу\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.\~112\~СК\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них та інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.206\~ЦПК\~України у\~разі визнання\~відповідачем позову\~суд за\~наявності для\~того законних\~підстав ухвалює\~рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстави стверджувати, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб відсутні; також у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності визнаних відповідачем обставин або добровільності їх визнання. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що сторони не мають наміру підтримувати шлюбні стосунки, підстав для надання строку на примирення немає, так як позивач наполягає на розірванні шлюбу між ними, суд вважає, що їх сім`я розпалась остаточно і поновлена бути не може, подальше збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, які мають істотне значення, тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати, у зв`язку з чим, суд вважає позов [PERSON] частині розірвання шлюбу обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача в частині стягнення аліментів, суд зазначає таке. Як встановлено судом син сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю позивачкою по справі. Відповідач мешкає окремо, є повнолітньою працездатною особою, інших утриманців чи аліментних зобов`язань не має, відповідно має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради\~України\~№ 789-ХІІ\~від\~27\~лютого\~1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8\~Закону\~України\~"Про\~охорону\~дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, відповідач, в порядку ст. 188 СК України, від обов`язку утримувати неповнолітнього сина [PERSON] не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.\~189\~СК\~України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина. Статтею 182\~СК\~України встановлено,\~що\~при\~визначенні розміру\~аліментів\~суд\~враховує:\~стан\~здоров`я\~та\~матеріальне\~становище дитини;\~стан\~здоров`я\~та\~матеріальне\~становище платника\~аліментів;\~наявність\~у\~платника аліментів\~інших\~дітей,\~непрацездатних\~чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина;\~наявність\~рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових\~коштів; доведені\~стягувачем\~аліментів\~витрати платника\~аліментів,\~у\~тому\~числі на\~придбання\~нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума\~яких\~перевищує десятикратний\~розмір\~прожиткового\~мінімуму для\~працездатної\~особи,\~якщо\~платником\~аліментів не\~доведено\~джерело\~походження коштів;\~інші\~обставини,\~що\~мають\~істотне значення.\~Розмір\~аліментів\~має бути\~необхідним\~та\~достатнім для\~забезпечення\~гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов`язок по утриманню дітей покладено на обох батьків, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини є законними та обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходить з того, що п. 3 ч. 1 ст.\~5\~ЗУ\~«Про\~судовий збір» передбачено звільнення позивачів від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ст. 142 ЦПК України та ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов\~підлягає задоволенню\~та відповідачем\~до початку\~розгляду справи\~по суті\~визнано позовні\~вимоги про\~розірвання шлюбу,\~то з\~відповідача на\~користь позивача\~необхідно стягнути\~судовий збір\~в розмірі\~605\~грн 60\~коп.\~та повернути\~позивачу з\~державного бюджету\~50\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого при\~поданні позову\~про розірвання\~шлюбу,\~та стягнути\~з відповідача\~на користь\~держави судовий\~збір у\~розмірі 1\~211\~грн 20\~коп. .

Outcome: approved