Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

09 січня 2025 року позивач [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] із вимогою про відшкодування майнової шкоди у сумі 59\~562 гривні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 серпня 2024 року, о 21 годині 19 хвилин по вулиці Макарова перед перехрестям з вулицею Незалежності у місті Дніпрі, сталося дорожньо-транспортна пригода за наслідками якої його автомобіль Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , отримав пошкодження. Вказує, що причиною дорожньо-транспортної пригоди, було порушення відповідачем [PERSON] правил дорожнього руху, зокрема приписів пунктів 4.7 та 4.14-а Правил дорожнього руху. Зазначає, що вказаний факт підтверджується листом Управління патрульної поліції в Дніпропетровської області від 08 серпня 2024 року, в якому, з-поміж іншого, зазначено про те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не складався, так як останній не досяг віку (16 років) адміністративної відповідальності. Стверджує, що відповідач, перебігав дорогу у не призначеному для переходу проїзної частини ділянці дороги. Внаслідок дій відповідача, він вимушений був здійснити маневр, в умовах обставин не переробної сили, з метою відвернення тяжких наслідків у вигляді ушкодження здоров`я відповідача та майна третіх осіб, миттєво загальмувавши. Однак, зіткнення з відповідачем та пошкодження автомобіля не вдалося уникнути, натомість вдалося запобігти отриманню відповідачем тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Стверджує, що відповідач при цьому не постраждав. Вказує, що згідно розписок від батьків відповідача, вони не мають вимог та претензій до позивача. В свою чергу, відповідно до звіту № Б09082402 від 14 серпня 2024 року незалежного оцінювача, завданий йому як власнику автомобіля Skoda Oktavia, peєстраційний номер [NUMBER] , матеріальний збиток становить 28\~976 гривень 79 копійок. В той же час, згідно технічного огляду пошкодженого автомобілю, вартість ремонтних робіт становить 56 562 гривень, з яких вартість запасних частин становить 40\~195 гривень 58 копійок, вартість роботи 3055 гривень, вартість фарбування та матеріалу 6\~531 гривня 42 копійки. Вказує, що даний факт підтверджується експертним висновком-калькуляцією від 12 серпня 2024 року. Крім того, зазначає, що він окрім витрат на відновлення автомобілю поніс витрати в сумі 3000 гривень на підготування звіту №509082402 про матеріальний збиток, а відтак загальна сума завданих йому матеріальних збитків становить 59 562 гривні, які він прохає суд стягнути з відповідача разом, із судовими витратами по справі. Ухвалою суду від 15 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 28). 03 лютого 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 15 січня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 31-38). Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 39). 19 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Яцишина О.Й. на позовну заяву (а. с. 64-66), в яких він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач не є винним у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце за участю позивача, а є потерпілим від неправомірних дій останнього, а тому не повинен та не може нести майнову відповідальність. Стверджує, що 02 серпня 2024 року мало місце наїзд на пішохода (відповідача) зі сторони водія (позивача) із вчиненням порушення пунктів 1.7 та 2.3 ПДР. При цьому, вважає наданий на підтвердження вини відповідача лист Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області від 08 серпня 2024 року, неналежним доказом у справі, оскільки він вину відповідача не встановлює, бо не є рішенням суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесене вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення. Також, вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, бо є неповнолітнім, який проживає разом з батьками у їх квартирі, а майно для відшкодування завданої ним шкоди у нього відсутнє. Разом з цим, вказує на те, що долучений до позову висновок експерта-автотоварознавця з визначення вартості матеріального збитку КТЗ від 14 серпня 2024 року, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки не є належним доказом та відповідно відсутні підстави для його дослідження при розгляді цієї справи. Вказує, що в матеріалах справи відсутнє повідомлення відповідача про вчинення огляду транспортного засобу на предмет пошкоджень, що також свідчить про його необ`єктивність. Також вважає, що у позові повинно бути відмовлено, з тих підтавав, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, відсутні. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 29 квітня 2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представника позивача адвоката Абідова Р.Т. на відзив, які по суті є відповіддю на відзив (а. с. 87-90), в яких він зазначає про те, що доводи представника відповідача є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, зазначає, що позивач не є винним у даній дорожньо-транспортній пригоді, оскільки під час розслідування такої пригоди наявність вини в діях позивача органами патрульної поліції не виявлено, відповідно протокол про вчинення адміністративного правопорушення відносно нього не складався й така постанова за результатами його розгляду судом не виносилася. Вказане також підтверджується розпискою батьків відповідача. В свою чергу, причиною дорожньо-транспортної пригоди є порушення правил дорожнього руху відповідачем, що підтверджується відповідним листом УПП в Дніпропетровській області, в якому з-поміж іншого, зазначено про те, що відповідний протокол відносно відповідача не складався, бо останній не досяг віку адміністративної відповідальності. Стверджує, що відповідач перебігав дорогу у не встановленому для того місці по проїжджій частині дороги. Внаслідок дій відповідача, позивач вимушений був здійснити маневр, в умовах непереборної сили, з метою відвернення тяжких наслідків у вигляді ушкодження здоров`я відповідача та майна третіх осіб, миттєво загальмувавши. Зазначає, що зіткнення з відповідачем та пошкодження автомобіля не вдалося уникнути, натомість вдалося запобігти отриманню відповідачем тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Відповідач при цьому не постраждав. Вважає, що вказане свідчить про наявність в діях відповідача винної поведінки. Разом з цим, вказує на те, що не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідача про те, що останній є неналежним відповідачем у справі, оскільки є малолітнім, бо відповідальність за ст. 1166 ЦК України настає на загальних підставах з 14 років. Також, вказує на те, що висновок експерта є належним доказом у справі, оскільки останній має відповідні підтверджуючі кваліфікації, знання та досвіт, а відтак розмір завданої матеріальної шкоди позивачу визначений вірно. При цьому, вказує на те, що відповідачу направлялося запрошення для участі у дослідженні, але останній не з`явився. Тому, прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 01 травня 2025 року до участі у справі, у якості третіх осіб, залучено батьків відповідача [PERSON] та [PERSON] (а. с. 91-92). У судове засіданні позивач та його представник адвокат Абідов Р.Т.. не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити (а. с. 129). Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі (а. с. 122). Треті особи, в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі (а. с. 127-128). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 4) є власником легкового (ліфт бек) автомобіля Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] . З відповіді начальника УПП в Дніпропетровській області Калюжного А. від 08 серпня 2024 року № 10543/41/19/03-2024 (а. с. 22) вбачається, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 серпня 2024 року у м. Дніпрі на вул. Макарова, за участю водія [PERSON] та неповнолітнього пішохода [PERSON] , було зібрано матеріали за якими проведено розгляд й встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення неповнолітнім пішоходом [PERSON] вимог п. 4.7 та п. 4.14-а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП, але на підставі ст. 12 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення не складався, про що складено відповідну записку. Роз`яснено порядок відшкодування матеріальних збитків. Зі звіту № Б09082402 про матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який складений оцінювачем [PERSON] (а. с. 5-21) вбачається, що ринкова вартість автомобіля Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , на момент пошкодження складає 290\~755 гривень 65 копійок; коефіцієнт фізичного зносу складає 0,7; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу КТЗ 28\~976 гривень 79 копійок; втрата товарної вартості не нараховуються на підставі п. 8.6.2 Методики; вартість матеріального збитку становить 28\~976 гривень 79 копійок. (визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових КТЗ та величини ВТВ). При цьому, вартість матеріального збитку визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових і втрати товарної вартості. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч.1 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст.\~76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином,\~ч.\~2\~ст. 1187\~ЦК України встановлює суб`єкта відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, яким є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Наведене зумовлює неможливість покладання відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, на підставі статті 1187\~ЦК України на особу, яка не є власником або володільцем джерела підвищеної небезпеки, яке зумовило (спричинило) настання шкоди, або у разі, якщо таке володіння не є правомірним. Тобто, пішохід, як учасник дорожнього руху (стаття 14 Закону України «Про дорожній рух»), не є особою, на яку розповсюджуються приписи статті 1187 ЦК України, і навіть у разі скоєння правопорушення, що потягло за собою заподіяння шкоди власнику транспортного засобу не може вважатись належним суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом). Таким чином, в силу імперативних норм ч. 2 ст.\~1187\~ЦК України на пішохода, який винний у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, не може бути покладений обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Натомість, неможливість кваліфікації пішохода в якості належного суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в порядку, передбаченому ст. 1187 ЦК України, не свідчить про відсутність правових підстав для притягнення пішохода, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, до цивільно-правової відповідальності за завдану його неправомірними діями шкоди на загальних підставах, оскільки на спірні правовідносини поширюються норми ст. 1166 ЦК України. Такий висновок викладений Верховним Судому у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 296/2509/16-ц. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, з урахуванням наявності у діях пішохода вини щодо порушення ПДР, внаслідок яких (причинно-наслідковий зв`язок) іншим учасникам дорожнього руху було завдано майнову або моральну шкоду, пішохід має нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування шкоди на загальних підставах, зокрема, застосовуючи положення ст. 1166 ЦК України. При цьому, суд зазначає, що підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди. У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди. Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом до відповідача посилався на те, що його вина встановлена листом УПП в Дніпропетровській області від 08 серпня 2024 року № 10543/41/19-03-2024 (а. с. 22), а завдана шкода звітом про матеріальний збиток, складений оцінювачем [PERSON] (а. с. 5-21). Натомість, представник відповідача заперечував наявність вини відповідача, посилаючись на те, що лист УПП в Дніпропетровській області від 08 серпня 2024 року № 10543/41/19-03-2024 є неналежним доказом у справі, оскільки він вину відповідача не встановлює, бо не є відповідним рішенням суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесене вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення. Натомість, суд зазначає, що не може погодитися з вказаними твердженнями представника відповідача з огляду на наступне. Так, з копії свідоцтва про народження відповідача (а. с. 67) вбачається, що останній народився [INFO] . В свою чергу, з відповіді начальника УПП в Дніпропетровській області Калюжного А. від 08 серпня 2024 року № 10543/41/19/03-2024 (а. с. 22) вбачається, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 серпня 2024 року у м. Дніпрі на вул. Макарова, за участю водія [PERSON] та неповнолітнього пішохода [PERSON] , було зібрано матеріали, за результатами розгляду яких встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення неповнолітнім пішоходом [PERSON] вимог п. 4.7 та п. 4.14-а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП, але на підставі ст. 12 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення відносно останнього не складався, тобто через те, що останній не досяг віку адміністративної відповідальності. Відповідно до\~вимог ст.\~12\~КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, та не спростовано стороною відповідача, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] було 15 років 1 місяць 14 днів, тобто дійсно останній на момент вчинення адміністративного правопорушення не досяг віку адміністративної відповідальності, тому відповідний протокол відносно останнього за порушення правил ПДР працівниками поліції не складався. Суд наголошує, що обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, а відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано жодними належними, достатніми та допустимими доказами відсутність у його діях вини, внаслідок порушення ним вимог п. 4.7 та п. 4.14-а ПДР України, що стало причиною дорожньо-транспортної пригоди з транспортним засобом Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, в результаті якої транспортний засіб останнього отримав пошкодження з матеріальними збитками, суд доходить переконливого висновку про наявність правових підстав, передбачених приписами ст. 1166 ЦК України, для відшкодування такої шкоди.\~\~ Разом з тим, суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи представника відповідача про те, що [PERSON] , в силу свого віку, є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 1179 ЦК України, неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах, а доказів того, що у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування завданої ним шкоди, останнім суду не надано. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Статтями 28, 29\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). При цьому пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»). Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Як вбачається зі звіту № Б09082402 про матеріальний збиток, завданий власнику Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , втрата товарної вартості (ВТВ) в даному випадку не нараховувалася (на підставі п. 8.6.2 Методики), натомість вартість матеріального збитку позивачу визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових і втрати товарної вартості (0,7), що становить 28\~976 гривень 79 копійок, а не 56\~562 гривні, як на те вказує позивач, оскільки остання сума вартості відновлювального ремонту вказана без врахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу позивача, що суперечить вимогам п. 8.3 Методики. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано жодними належними, достатніми та допустимими доказами відсутність у його діях вини внаслідок порушення ним вимог п. 4.7 та п. 4.14-а ПДР України, що стало причиною дорожньо-транспортної пригоди з транспортним засобом Skoda Oktavia, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, в результаті якої транспортний засіб останнього отримав пошкодження з матеріальними збитками, розмір яких, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу КТЗ становить 28 976 гривень 79 копійок, при цьому розмір таких збитків відповідачем жодним чином не спростовано, а доказів того, що він не має майна, достатнього для відшкодування завданої шкоди останнім суду не надано, суд доходить переконливого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню завдана матеріальна шкода у сумі 28 976 гривень 79 копійок. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної шкоди у сумі 28 976 гривень 79 копійок. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст.139\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст.\~139\~ЦПК України визначено, що у випадках,коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у оцінювача [PERSON] було замовлено звіт № Б09082402 від 14 серпня 2024 року про матеріальний збиток, вартість якого складає 3 00 гривень, та яка ним сплачена, підтвердженням чого є платіжна інструкція від 09 серпня 2024 року (а. с. 23). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов [PERSON] до [PERSON] із вимогою стягнення відшкодування матеріальної шкоди, задоволено частково, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачем доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат на оплату експертних послуг у розмірі 3\~000 гривень. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 31\~976 гривень 79 копійок, виходячи із розрахунку (28\~976,79+3 000), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 650 гривень 25 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial