Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Посилається на те, що з травня 2013 року по даний час він проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належав [PERSON] , яка в 2000 році виїхала до Російської Федерації на постійне місце проживання, і як відомо позивачу, померла, точна дата смерті йому не відома. Перед від`їздом, як стверджує позивач, вона пообіцяла йому будинок в майбутньому. Починаючи з 2000 року позивач навідувався до будинку, доглядав за ним. В 2004 році він замовив та виготовив технічний паспорт на вказаний будинок з господарськими будівлями. Позивач зазначає, що при останній зустрічі в 2000 році власниця будинку пообіцяла надати всі правовстановлюючі документи. Кошти позивач сплатив, отримав ключі від будинку, навідувався до будинку, а в 2013 році переїхав проживати у даний житловий будинок. Власниця [PERSON] так і не приїхала в Україну оформити договір купівлі-продажу. З того часу і по сьогоднішній день позивач продовжує проживати в цьому будинку, сплачуючи комунальні платежі, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше одинадцяти років. Постійно доглядає за будинком та утримує його, робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Ухвалою суду від 23.06.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.08.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду на 18.09.2025. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Згідно поданої заяви позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відзиву не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, враховуючи заяви учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого на підставі рішення виконкому Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 27.03.2004 №17, жилий будинок, розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.18). Даний факт підтверджений також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою Комунального підприємства «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27.08.2019 (а.с.19-20). Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 06.05.2004 на житловий будинок [ADDRESS] , що має загальну площу 76,6 м.кв., замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с.21-34). Згідно з довідкою Барашівської сільської ради Звягельского району Житомирської області від 14.02.2025 №48 в житловому будинку в [ADDRESS] , з травня 2013 року по 03.11.2019 (без реєстрації), а з 04.11.2019 по даний час зареєстрований і постійно проживає [PERSON] , [INFO] . Він дійсно добросовісно, відкрито проживає, розпоряджається та користується житловим будинком, утримує його, підтримує в належному стані понад 11 років (а.с.7). Відповідно до довідки ТОВ «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» №246 від 31.03.2025 абонентом за адресою [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.9). Договір №05-911244 від 27.09.2019 споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за адресою [ADDRESS] , укладений між ТОВ «Житомиробленерго» та [PERSON] (а.с.10-16). За приписами\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Судом встановлено, що предметом спору у справі є визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини 4\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до частин 1, 4\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Із змісту статті 344\~ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). У позовній заяві позивач посилався на те, що ним було проведено ремонт житлового будинку, він здійснює постійний догляд та обслуговування будинку, а у зв`язку із неоформленням договору купівлі-продажу житлового будинку, власниця якого усно пообіцяла йому здійснити продаж будинку і виїхала за межі України та не повернулася, у нього відсутня можливість у встановленому порядку підтвердити своє право власності на житловий будинок та оформити це право у встановленому законом порядку. Тому вважає, що набув можливості ставити перед судом питання про визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю. У Постанові пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Із матеріалів справи вбачається, що позивач користується будинком за адресою: [ADDRESS] . У позові зазначено, що власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , є [PERSON] , що в свою чергу свідчить про обізнаність позивача про власника спірного об`єкту нерухомого майна, а це виключає можливість визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю. Крім того, позивач стверджує, що сплатив [PERSON] певні кошти за будинок, вона дала йому ключі від житлового будинку, а потім виїхавши за межі України, померла у Російській Федерації, при цьому позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження даних фактів. При цьому, відповідно до довідки Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області №49 від 14.02.2025 на день смерті [PERSON] , [INFO] , та за шість місяців до її смерті вона була зареєстрована та постійно проживала одна за адресою: [ADDRESS] . Інших зареєстрованих за даною адресою не було (а.с.8). Тобто, інформація, викладена у довідці сільської ради, суперечить твердженням позивача. Доводи позивача про те, що він з 2013 року є фактичним користувачем зазначеного майна і постійно здійснює догляд за житловим будинком, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем домоволодінням та проведення ремонтних робіт у будинку, не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2022 року по справі № 547/200/21 вказав, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20). Дослідивши докази, наявні у справі, суд встановив, що позивачу достеменно було відомо, хто був власником житлового будинку, тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. Отже, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном (чужою річчю), та завжди знала хто є власником, що свідчить про обізнаність позивача протягом всього періоду володіння нерухомим майном про його власника. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю на підставі належним чином оцінених доказів у справі.

Outcome: dismissed