Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

07.05.2025 представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , звернулася до Печерського районного суду міста Києва з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд»,мотивуючи тим, що 27.01.2022 [PERSON] , керуючи транспортним засобом «OPEL», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » допустив зіткнення з транспортним засобом «NISSAN», державний номерний знак « [NUMBER] ». Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «OPEL», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР2851740.Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Відповідно до постанови суду, відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та ст. 122-4 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернулась потерпіла особа та надала всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страхові акти. На підставі страхового акту ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 23 793,52 грн.Згідно зі статтею 38.1.1. Закону України ОСЦПВВНТЗ, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Оскільки, відповідно до постанови суду водій забезпеченого транспортного засобу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди покинув місце ДТП, то у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виникло право подати регресний позов на фактично виплачену суму до водія. Тому, просила стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 23793,52 грн та понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. 14.05.2025 суддею Печерського районного суду міста Києва відповідно до ст. 31 ЦПК України справу передано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю. 24.06.2025 справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю та 25.06.2025 передана для розгляду. 30.06.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 29.07.2025 10:30. 29.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 11.09.2025 10:30, згідно ч.2 , ч.4 ст. 223 ЦПК України. Представник позивача, за довіреністю у справі - Бутенко Марія Олегівна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 11.09.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи, згідно ч. 4 ст. 223, ст.280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Ст. 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Ст. 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно зі ст. 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 Закону №1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV). Встановлено, що 27.01.2022 о 17 год. 11 хв. за адресою: м. Київ, пр-т Голосіївський, 130/57, [PERSON] керуючи автомобілем марки «Opel», д.н.з. [NUMBER] , не обрав безпечності швидкості, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду та після чого залишив місце пригоди. Своїми діями [PERSON] порушив п.п. 12.1, 13.1, 2.10.а Правил дорожнього руху, про що були складені протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124, ст. 122-4 КУпАП. Отже, зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю автомобіля марки «Opel», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що також підтверджується поясненнями потерпілого про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 32-33). 26.04.2022 постановою Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/2851/22, провадження №3/752/2873/22, яка набрала законної сили 07.05.2022 (а.с. 30-31) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася з вини відповідача, постанова про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-4 КУпАП та ст. 124 КУпАП набрала законної сили, а отже [PERSON] , відповідно до положень ст. 1188 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати збитки спричинені внаслідок ДТП від 27.01.2022. Відповідно до п.п. 9.1,9.2 ст. 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до п. 33.1. ст. 33 Закону №1961-IV, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Встановлено, що між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] (власником ТЗ) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс №АР/2851708 (а.с. 61), згідно якого було застраховано автомобіль марки «OpelAstra», д.н.з. [NUMBER] (VINномер [NUMBER] ), страхова сума визначена в розмірі 130000,00 гривень, франшиза 2600,00 гривень. Також, встановлено, що автомобіль марки «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 34). 01.02.2022 [PERSON] повідомив страхову компанію ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 27.01.2022 в м. Київ по пр-ту Голосіївський, 130/57, під час якої автомобіль марки «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] отримав механічні пошкодження (а.с. 32-33), та 23.05.2022 подав заяву на виплату страхового відшкодування (а.с. 58). Згідно умов договору страхування, матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу Nissan, д.н.з. [NUMBER] у результаті його пошкодження при ДТП, визначений на підставі акту огляду транспортного засобу від 09.02.2022, ремонтної калькуляції №22-0532091 від 14.02.2022, заяви щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 23.05.2022, страхового акту №220000532091 від 31.05.2022, а також розрахунку суми страхового відшкодування №220000532091 від 31.05.2022(а.с. 35-50, 51-59) та складає 23793,52 грн. Відповідно до ст. 36.2 Закону №1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Згідно п. 36.4 Закону №1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Отже, відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (страховий поліс №АР/2851708 виданий 22.01.2022), враховуючи ремонтну калькуляцію №22-0532091 від 14.02.2022, розмір франшизи (2600,00 грн), розрахунок суми страхового відшкодування від 17.05.2023, заяву щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 23.05.2022 та на підставі страхового акту №220000532091 від 31.05.2022 ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснило виплату страхового відшкодування, згідно полісу страхування №АР/2851708, що виданий 22.01.2022 [PERSON] на його рахунок відкритий у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» у розмірі 23793,52 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3Р038356 від 31.05.2022 (а.с. 60). Тобто, враховуючи вищезазначене, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» визнало зазначене ДТП, яка сталася 27.01.2022, за участю транспортних засобів марки «Nissan», д.н.з. [NUMBER] та марки «Opel», д.н.з. [NUMBER] , страховим випадком, виплатило кошти власнику пошкодженого автомобіля та звернулось до суду з вказаним позовом з вимогами щодо відшкодування за рахунок [PERSON] в порядку регресу виплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 23793,52 грн, що підтверджено відповідним платіжним документом. Так, відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Згідно із ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Також, як передбачено п. 38.1, п.п (в) 38.1.1 ст. 38 Закону №1961-IV, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Так, з матеріалів справи убачається, що відповідач - [PERSON] , будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце пригоди, що підтверджується постановою (а.с. 30-31). Водночас, аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставини, які входять до предмету доказування, виходячи з наступного. З договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який укладений між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] , а саме Полісу №АР/2851708 (а.с. 61) вбачається, що власником ТЗ було застраховано автомобіль марки «OpelAstra», д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), страхова сума визначена в розмірі 130000,00 гривень, франшиза 2600,00 гривень. З розрахунку суми страхового відшкодування №220000532091 від 31.05.2022, складеного страховиком (а.с. 57) вбачається, що страхувальником є [PERSON] (поліс страхування №АР/2851708 від 22.01.2022 (період страхування з 22.01.2022 по 22.01.2023), ТЗ страхувальника - OpelAstra, д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), рік випуску 2006, дата настання страхового випадку 27.01.2022. З страхового акту №220000532091 від 31.05.2022 (а.с. 58-59) вбачається, що страхувальником є [PERSON] (поліс страхування №АР/2851708 від 22.01.2022 (період страхування з 22.01.2022 по 22.01.2023), предметом страхування є ТЗ страхувальника - OpelAstra, д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), рік випуску 2006, дата настання страхового випадку 27.01.2022. Також, зазначено про можливість регресу на підставі п.п. 38.1.1 (а) Закону №1961-IV, оскільки винна особа [PERSON] перебував у стані сп`яніння. З даних сайту перевірки чинності полісу №АР2851708 (а.с 79-80) вбачається, що вказаний поліс станом на дату настання страхового випадку (27.01.2022) є чинним та вказаним полісом застраховано автомобіль марки «OpelAstra», д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), рік випуску 2006. З даних сайту перевірки чинності полісу №АР2851740 (а.с 77-78) вбачається, що вказаний поліс станом на дату настання страхового випадку (27.01.2022) є чинним та вказаним полісом застраховано автомобіль марки «OpelAstra», д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), рік випуску 2006. Отже, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 23793,52 грн у порядку регресу з відповідача, який на момент ДТП керував автомобілем марки «Opel», д.н.з. [NUMBER] , є недоведеною та необґрунтованою, оскільки надані позивачем докази не узгоджуються між собою та стосуються іншого страхового випадку (ДТП), який мав місце 27.01.2022 та іншого транспортного засобу марки «OpelAstra», д.н.з. [NUMBER] (VIN номер [NUMBER] ), рік випуску 2006. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed