Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

21.02.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, в якій позивачка просить суд: - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на свою користь аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на свою користь додаткові витрати на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а саме на оплату обстеження здоров`я та купівлю ліків у розмірі 1875,00 грн.; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на свою користь аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 30000,00 грн. за період, починаючи з 01 вересня 2023 року та до подання цього позову до суду; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , судові витрати у розмірі 40000,00 грн. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що вона та [PERSON] з 02.06.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.09.2023 року. За час перебування у шлюбі у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] . Протягом певного часу відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, однак суми, які він перерахував, не є фіксованими, а сплачуються ним в тому розмірі, в якому вважає за доцільне він сам. Позивачка зазначає, що розмір грошового забезпечення відповідачем щодо утримання дитини кожного місяця зменшувався, а згодом останній припинив забезпечувати малолітнього сина. Так, станом на звернення до суду з позовом, позивачка самостійно матеріально забезпечує та виховує малолітню дитину, а також виконує всі інші обов`язки для належного утримання дитини. Позивачка вважає, що відповідач умисно ухиляється від утримання малолітньої дитини, однак є працездатним та має високий рівень доходу, у останнього у власності наявне нерухоме та рухоме майно, а також відсутні іпотечні кредити та арешти на нерухоме майно, що дає йому змогу сплачувати аліменти в достатньому розмірі для забезпечення їх з позивачкою спільної дитини, у зв`язку з чим звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.03.2024 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Разом з позовом представником позивача подано до суду два клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду яких ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2024 року вказані клопотання задоволено. Витребувано інформацію про рух коштів (надходження, пересилання та зняття грошових коштів) по поточним рахункам [PERSON] за період з 01.01.2021 року по день надання відповіді, з наданням банківських виписок по рахункам за період з 01.01.2021 року по день надання відповіді, від наступних банківських установ: Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», ідентифікаційний код 14360570, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний банк «Південний», ідентифікаційний код 20953647, адреса: 65059, Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1; Акціонерного Товариства «Акцент-Банк», ідентифікаційний код 14360080, адреса: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11; Акціонерного Товариства «Сенс-Банк», ідентифікаційний код 23494714, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; Акціонерного Товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України», ідентифікаційний код 00032112, адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; Акціонерного Товариства «Перший Інвестиційний Банк», ідентифікаційний код 26410155, адреса: 01135, м.Київ, Площа Перемоги, буд. 1; Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ідентифікаційний код 14282829, адреса: 04070, м.Київ, вул. Андріївська, буд. 4; Акціонерного Товариства «Універсал Банк», ідентифікаційний код 21133352, адреса: 04114, м.Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19; Акціонерного Товариства «Укрсиббанк», ідентифікаційний код 09807750, адреса: 04070, м.Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12; Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль», ідентифікаційний код 14305909, адреса: 01011, м.Київ, вул. Лескова, буд. 9; Публічного Акціонерного Товариства «МТБ БАНК», ідентифікаційний код 21650966, адреса: 68003, Одеська обл., м. Чорноморськ, проспект Миру, буд. 28; Публічного Акціонерного Товариства «БАНК ВОСТОК», ідентифікаційний код 26237202, адреса: 49051, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Курсантська, буд. 24; Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України», ідентифікаційний код 00032129, адреса: 01001, м.Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний Банк «Акордбанк», ідентифікаційний код 35960913, адреса: 04136, м.Київ, вул. Стеценка, буд. 6. Витребувано з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України відносно громадянина України, [PERSON] , [INFO] наступну інформацію: усі відомості та підтверджуючі документи щодо проходження підтвердження кваліфікації моряка; усі відомості та підтверджуючі документи щодо отримання послужної книжки моряка; усі відомості та підтверджуючі документи щодо посередництва у працевлаштуванні даного громадянина України, із зазначенням його посади, назви та категорії судна, періоду плавання; усі відомості та підтверджуючі документи щодо загального стажу плавання даного громадянина України; засвідчену копію особистої справи [PERSON] . На виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2024 року до суду банківськими установами були надані витребувані судом докази. Також, 28.05.2024 року від Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України надійшли витребувані ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2024 року документи. 15.04.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з нього аліментів на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2600,00 грн. щомісячно, починаючи стягування з дня подання позову та до досягнення останнім повноліття. Також відповідач у відзиві зазначив, що у разі задоволення або часткового задоволення позовних вимог позивачки, відповідач просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500,00 грн. У відзиві в обґрунтування заперечень проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, який в подальшому було розірвано рішенням Тарутинського районного суду Одеської області. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину відповідач у відзиві зазначає, що з 10 липня 2023 року, останній був звільнений з посади другого помічника капітана та з вказаної дати не працює на вказаній посаді, що обумовлено його станомом здоров`я, наявними проблемами із зором, що не дає можливості і надалі працювати за фахом. Щодо доводів позивачки про те, що він умисно ухиляється від матеріальної допомоги на утримання дитини, відповідач у відзиві зазначає, що сплачував в період з квітня 2023 року по червень 2023 року грошові кошти як на утримання дитини, так і для потреб позивачки, оскільки на той час вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після звернення останньої до суду з позовом про розірвання шлюбу, про що останньому стало відомо в липні 2023 року, відповідач перераховував грошові кошти лише на утримання дитини, у зв`язку з чим розмір платежів став меншим, ніж було раніше. Щодо доводів позивачки про наявність у відповідача у власності нерухомого майна, відповідач зазначає, що останнє було придбане за його особисті кошти до укладення шлюбу, власником яких є його матір. Щодо наявності у відповідача рухомого майна, а саме транспортного засобу марки «КІА», модель «SPORTAGE», 2016 року випуску, відповідач у відзиві зазначає, що позивачкою щодо даного транспортного засобу було здійснено до суду звернення з позовом щодо його поділу в якості спільного сумісного майна, шлязом стягнення з нього грошової компенсації за її частку в цьому майні, який перебуває на розглядів у суду в рамках провадження по цивільній справі №514/880/23. Щодо доводів позивачки про відсутність у відповідача іпотечних кредитів, а також арештів на нерухоме майно, що може свідчити про його матеріальну забезпеченість та достаток, відповідач вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані докази не підтверджують матеріальний стан останнього. 29.04.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Щодо зазначених відповідачем у відзиві доводів, позивачка у відповіді на відзив зазначає, що відповідач продовжує працювати моряком після підвищення кваліфікації, оскільки останній 07 серпня 2023 року після звільнення з рейсу звертався до Державного підприємства Моррічсервіс за організаційно-технічними послугами оформлення дипломів та підтверджень радіоспеціалістів, оформлення послужної книжки моряка (7 робочих днів), оформлення дипломів та підтверджень особам командного складу морських суден. Щодо доводів відповідача про проблеми із зором з дитинства, позивач зазначає, що відповідачем не надано до суду медичної документації, передбаченої законодавством України в якій би зазначалось, що він є непрацездатним за станом здоров`я для роботи на суднах. У судовому засіданні, призначеному на 12.06.2024 року представником позивача було надано до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Київського районного суду від 12.06.2024 року було задоволено та зобов`язано [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , надати до суду нотаріально посвідчені копії наступних оригіналів документів: усіх сторінок діючого паспорту громадянина України для виїзду за кордон виданого на ім`я громадянина України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; усіх сторінок діючої (останньо отриманої) послужної книжки моряка, виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у тому числі у разі її видачі іноземними держави, без виключення; усіх сторінок діючого (останньо отриманого) посвідчення особи моряка, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у тому числі у разі його видачі іноземними держави, без виключення. 05.08.2024 року представником відповідача на виконання ухвали Київського районного суду від 12.06.2024 року надано до суду витребувані документи. 09.10.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 10.10.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано з Головного управління ДПС в Одеській області відомості про всі наявні поточні рахунки за кордоном на ім`я [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) за період з 01.01.2023 р. по день надання відповіді, зокрема щодо надходжень, пересилання та зняття грошових коштів, з метою виявлення фінансових операцій, пов`язаних з виплатою заробітної плати або інших доходів, в порядку автоматичного обміну інформацією в рамках Багатосторонньої угоди компетентних органів про автоматичний обмін інформацією про фінансові рахунки (Multilateral Competent Authority Agreement on Automatic Exchange of Financial Account Information (MCAA CRS), укладена відповідно до статті 6 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, (Багатостороння угода CRS), через компетентні органи за кордоном. 04.11.2024 року на виконання ухвали Київського районного суду від 10.10.2024 року від Головного управління ДПС в Одеській області надійшла витребувана судом інформація. 15.01.2025 року представником позивача подано до суду клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2025 року задоволено частково. Доручено компетентному\~суду Республіки Болгарії витребувати з Прикордонної поліції (служби) Республіки Болгарія інформацію про перетин кордону, напрямки виїзду, періоди перебування за кордоном, у період з 21.02.2024 року по день виконання судового доручення - громадянина України (громадянина Болгарії), [PERSON] , дата народження: [INFO] , місце народження: Україна, Одеська область, селище Тарутине, закордонний паспорт на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] від 10.08.2017 року, виданий органом: 5145, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою в Україні: [ADDRESS] . Одночасно ухвалою суду було зупинено провадження по цивільній справі до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів. 14.07.2025 року до суду від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) надійшли документи, складені в ході виконання доручення Київського районного суду міста Одеси про виконання окремих процесуальних дій стосовно [PERSON] 07.08.2025 року від представника позивача, через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення по справі разом з нотаріально посвідченим перекладом документів, наданих на виконання доручення Київського районного суду міста Одеси. У зв`язку з надходженням на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2025 року відповіді з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.08.2025 року поновлено провадження по справі та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі. У судове засідання, призначене на 17.09.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Однак, 16.09.2025 року від представника позивача надійшла до суду заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Від представника відповідача в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 02.06.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.09.2023 року по цивільній справі №514/879/23, що також визнано відповідачем по справі. Враховуючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого тексту рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.09.2023 року по цивільній справі №514/879/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 17.10.2023 року. За час перебування у шлюбі в сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та який станом на час розгляду справи є малолітнім. Після припинення сторонами шлюбних відносин, малолітнй [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю [PERSON] , що в свою чергу не оспорювалось відповідачем по справі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~положень\~ст.\~141\~СК України,\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з\~частинами 1-3\~ст.\~181\~Сімейного кодексу\~України,\~способи виконання\~батьками обов`язку\~утримувати дитину\~визначаються за\~домовленістю між\~ними. За\~домовленістю між\~батьками дитини\~той із\~них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі. За\~рішенням суду\~кошти на\~утримання дитини\~(аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Приймаючи вищевикладені положення законодавства, а також приймаючи, що малолітня дитина сторін по справі [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , тобто окремо від батька [PERSON] , та на останнього покладено законодавчий обов`язок з утримання власної дитини, суд вважає, що позивачка набула право на стягнення аліментів з відповідача на малолітнього сина сторін по справі. Щодо розміру аліментів заявленого до стягнення на малолітню дитину. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до\~статті 184\~СК України,\~ суд\~за заявою\~одержувача визначає\~розмір аліментів\~у твердій\~грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що у 2025 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років 2563 гривні. Саттею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3--1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3--2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина 3 статті 182 СК України). У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено наступне. На виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2024 року Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) надано стосовно громадянина [PERSON] наступні документи: - заява [PERSON] від 07.08.2023 року про заміну кваліфікаційного документу старшого помічника капітана, яка підписана громадянином [PERSON] ; - диплом штурмана далекого плавання №01632/2021/08, виданий на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, та національного законодавства, виданого 19.05.2021 року на ім`я [PERSON] ; - підтвердження, що засвідчує видачу диплома на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, виданого 19.05.2021 року на ім`я [PERSON] терміном дії до 27.04.2026 року; - посвідчення особи моряка серії [NUMBER] , виданого 26.01.2023 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , дата закінчення строку чинності якого є 26.01.2028 року; - медична довідка №013859 [PERSON] від 08.02.2023 року, яка дійсна до 08.02.2024 року; - послужна книжка моряка №00322/2009/21, видана 21.05.2009 року на ім`я [PERSON] , бланк №0057328; - свідоцтво про підвищення кваліфікації 12СС41330257/003897 за програмою підвищення кваліфікації судноводіїв рівня управління, видане 09.04.2021 року на ім`я [PERSON] ; - свідоцтво № [NUMBER] , виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво № [NUMBER] , виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво №299721, виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво №299720, виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво №299724, виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво №299725, виданого 15.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 15.04.2026 року; - свідоцтво №300916, виданого 16.04.2021 року ТОВ «ОСВІТНІЙ АЛЬЯНС» на ім`я [PERSON] терміном дії до 16.04.2026 року; - диплом бакалавра серії [NUMBER] , виданого 25.05.2012 року про те, що [PERSON] закінчив у 2012 року Одеську національну морську академію і отримав базову вищу освіту за напрямком підготовки «Морський та річковий транспорт» та здобув кваліфікацію бакалавра судноводіння та додаток до нього; - нотаріально посвідчений переклад довіреності з болгарської мови на українську мову від 25.07.2023 року щодо уповноваження [PERSON] [PERSON] бути його представником зокрема в Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства); - заява [PERSON] від 07.08.2023 року про зміну кваліфікаційного документу радіооператора, яка підписана громадянином [PERSON] ; - диплом загального оператора ГМЗЛБ №12160/2016/01, виданий на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, регламенту радіозв`язку та національного законодавства, виданого 22.07.2016 року на ім`я [PERSON] ; - підтвердження, що засвідчує видачу диплома на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, регламенту радіозв`язку та національного законодавства виданого 19.05.2021 року на ім`я [PERSON] терміном дії до 27.04.2026 року. Також, на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 12.06.2024 року представником відповідача було надано наступні нотаріально посвідчені документи: - посвідчення особи моряка серії [NUMBER] , видана 03.05.2018 року на ім`я [PERSON] терміном дії до 03.05.2023 року; - послужна книжка моряка №00322/2009/21, видана 21.05.2009 року на ім`я [PERSON] , бланк №0057328; - послужна книжка моряка №00559/2023/18, видана 16.08.2023 року на ім`я [PERSON] , бланк №0237037; - відмова помічника нотаріуса Марії Бакирджиєвої від 18.07.2024 року про засвідчення копії паспорта громадянина України [PERSON] № [NUMBER] , виданий 10.08.2017 року, органом 5145, дійсний до 10.08.2027 року. Отже, на підставі викладеного судом встановлено, що відповідач [PERSON] , має відповідні документи моряка, які дозволяють останньому працювати за контрактом. Згідно з останнього запису, що міститься в посвідчені особи моряка серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , останній з 05.03.2023 року працював на посаді другого помічника капітана в Моторне судно «Blumenua» та звільнений з зазначеної посади 10.07.2023 року. 14.07.2025 року з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) надійшли документи, складені в ході виконання судового доручення Київського районного суду міста Одеси про виконання окремих процесуальних дій стосовно [PERSON] . Так, з отриманої Софіївським районним судом м. Софія в рамках цивільної справи №27262/2025 відповіді з Головного управління прикордонної поліції Міністерства внутрішніх справ реєстр №328200-12828, прим. №2 від 19.05.2025 року вбачається, що в автоматизованому інформаційному фонді у період з 21.02.2024 року до 15.05.2025 року щодо особи [PERSON] , [INFO] , документ [NUMBER] , виданий в Україні, існують наступні записи даних про перетини через пункти пропуску через кордон Республіки Болгарія, а саме: - 05.04.2024 року о 00:53 виїзд з Республіки Болгарія через прикордонний контрольний пункт Малко Тарново; - 02.10.2024 року о 09:22 виїзд з Республіки Болгарія через прикордонний контрольний пункт Лесово; - [INFO] о 17:31 виїзд з Республіки Болгарія через прикордонний контрольний пункт Дуранкулак; - [INFO] о 20:46 виїзд з Республіки Болгарія через прикордонний контрольний пункт аеропорту Варна. Органи Головного управління прикордонної поліції не здійснюють контроль, відповідно не мають даних про країну, до якої їдуть іноземці та в якій вони перебувають після виїзду з Республіки Болгарія. Вказана відповідь перекладена з болгарської мови на українську мову, переклад якої посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С. 28.07.2025 року та зареєстрованого в реєстрі за №3430. Досліджуючи вищевказані обставини, вбачається, що у період з 21.02.2024 року до 15.05.2025 року включно, відповідачем було здійснено триваючі подорожі, тривалістю 4 місяці та більше, що притаманно контрактом моряку. Також, судом під час розгляду справи були витребувані відомості, зокрема з АТ КБ «Приватбанк» про наявність рахунків, відкритих на ім`я відповідача, у відповідності до яких (лист від 29.04.2024 року за вих. №20.1.0.0.0/7-240424/37133 встановлено, що у період з 01.01.2021 року по 24.04.2024 року на ім`я [PERSON] відкриті рахунки у зазначені банківській установі та останнім здійснювались операції щодо використання грошових коштів. Також, судом було витребувано інформацію про рух коштів (надходження, пересилання та зняття грошових коштів) по поточним рахункам [PERSON] з Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний банк «Південний», Акціонерного Товариства «Акцент-Банк», Акціонерного Товариства «Сенс-Банк», Акціонерного Товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України», Акціонерного Товариства «Перший Інвестиційний Банк», Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Акціонерного Товариства «Універсал Банк», Акціонерного Товариства «Укрсиббанк», Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного Акціонерного Товариства «МТБ БАНК», Публічного Акціонерного Товариства «БАНК ВОСТОК», Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України» та Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний Банк «Акордбанк», однак на виконання ухвали суду від вказаних банківських установ надійшли відповіді, що у останнього не виявлено рахунків та банківських карток. Досліджуючи вищевказані докази в цілому, суд приходить до висновку, про обґрунтованість доводів позивача про працевлаштованість відповідача [PERSON] частково, а саме встановлено, що дійсно [PERSON] працював моряком, на іноземних судах на посаді другого помічника капітана на іноземних суднах, за контрактом та отримував постійний дохід. Однак, суд вважає недоведеними доводи сторони позивачки про наявність у відповідача матеріальної спроможності на сплату аліментів саме у розмірі 30000,00 грн., щомісячно. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд зазначає та звертає увагу щодо того, що позивач не надала належні і допустимі докази на підтвердження наявності та понесення реальних фактичних витрат на дитину, пропорційно до заявленого до стягнення розміру аліментів. Крім того, суд зазначає, що обов`язок батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття, визначено чинним законодавством. Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20. Враховуючи вищевикладені обставини, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, приймаючи матеріальні витрати відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, законним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи стягнення з 21 лютого 2024 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме [INFO] . Також, суд наголошує, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду, та не можуть слугувати для безпідставного збагачення отримувача аліментів. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, суд зазначає наступне. Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.\~\~ Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином,\~законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад:\~витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування,\~на санаторно-курортне лікування\~-\~виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів,\~довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені\~у\~майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто,\~не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання. В разі лікування, протезування, санаторно-курортного лікування розмір додаткових витрат з огляду на судову практику, може обґрунтовуватися медичними документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини: виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативні висновки тощо. Так, позивачка просить стягнути з відповідача додаткові прогнозовані витрати на оплату послуг з індивідуальних занять з запуску мовлення та індивідуальних занять з логопедом у розмірі 625,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною 6-ти років, а саме до 12.02.2027 року та додаткові витрати на оплату обстеження здоров`я та купівлю ліків у розмірі 1875,00 грн. На підтвердження вказаних витрат позивачка в якості доказів надала: консультаціний висновок спеціаліста лікаря невролога ТОВ «KIND», у відповідності до якого малолітньому [PERSON] , [INFO] , поставлено діагноз: затримка мовного розвитку, з рекомендаціями лікування до яких у тому числі належить: заняття з логопедом дефектологом; нейрогімнастика для запуску мовлення; медичні препарати. Також, позивачкою на підтвердження вартості відповідних послуг надано роздруківки опису послуги та ціни Центру профілактики, діагностики та корекції мовленнєвих порушень «МАКСИМУМ», який містить інформацію про вартість послуг з логопедичних занять та нейропсихологічної корекції для запуску мовлення. Однак, судом не приймається вказана роздруківка в якості належного доказу вартості відповідних послуг рекомендованих малолітній дитині, оскільки відповідний опис цін не містить інформації та не засвідчений відповідною юридичною особою, якою він виданий та затверджений, за наслідком чого суд позбавлений можливості встановити суб`єкта видачі відповідного доказу, так і встановити перелік діяльності відповідної юридичної особи, одночасно приймаючи, що позивачкою не надано до суду жодних доказів на підтвердження відвідування малолітньої дитиною цих послуг та понесення витрат з їх відвідування. Щодо доводів позивачки про понесення грошових коштів на лікування дитини, як на підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1875,00 грн., до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодного доказу, а відтак в даній частині доводи позивачки є безпідставними. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає що позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , за минулий час, починаючи з 01.09.2023 року по дату подання позовної заяви до суду, а саме по 21.02.2024 року суд зазначає наступне. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду саме від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави дійти висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести обставини вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від обов`язку утримувати дитину. Верховий Суд у постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18, неодноразово звертав увагу, що ухилення від сплати аліментів - це винна, протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Аналогічну правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 по справі № 215/5867/17, згідно якої ч. 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що [PERSON] вживала заходів для одержання аліментів із відповідача у період, починаючи з 01.09.2023 року по день звернення з позовом до суду, а саме по 21.02.2024 року, а також не надала доказів ухилення [PERSON] від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, у зв`язку чим, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час, також є необгрунтвоаними та задоволенню не підлягають. Відповідно частин 2\~ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] в частині вимоги про стягнення з відповідача аліментів на малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 15000,00 гривень, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову - 21.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме по [INFO] . Щодо відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. Судом враховується, що за заявленим позовом позивачкою підлягав до сплати судовий збір у розмірі 1% відсотку від визначеної ціни позову, яка у відповідності до положень статті 176 ЦПК України повинна дорівнювати сукупності всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, а відтак 1% відсоток від суми 215625,00 грн., що становить 2156,25 грн. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогами про стягнення аліментів, з урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 900 гривні 02 копійки (90000*100/215625=41,74%; 41,74*2156,25/100=900,02). Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до\~ч. 3\~ст.\~141\~ЦПК України,\~ при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК\~України\~передбачено,\~що\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача у даній справі здійснювалось адвокатом Івановою Ганною Степанівною, що підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВН №1335167 від 15.02.2024 року, який видано на підставі договору про надання правничої допомоги №25/10/23 від 25.10.2023 року. У відповідності до наданого до суду договору про надання правничої допомоги №25/10/23 від 25.10.2023 року, останній укладено між [PERSON] , адвокатом Івановою Ганною Сергіївною та Тюхтій Анастасією Анатоліївною, у відповідності до якого адвокати зобов`язуються надавати клієнту правову допомогу по справі про стягнення аліментів на дитину. Згідно з положенням пункту 3.1 вказаного договору, за надання правової допомоги у цивільних правовідносинах (стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину) клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 40000,00 грн. У відповідності до прибуткового касового ордеру від 25.10.2023 року вбачається, що адвокатом Івановою Г. С. прийнято від [PERSON] грошові кошти в сумі 40000,00 грн., на виконання умов договору про надання правничої допомоги №25/10/23 від 25.10.2023 року. Досліджуючи вказані докази, судом встановлено, що визначена сторонами у договорі про надання правничої допомоги №25/10/23 від 25.10.2023 року, правнича допомога стосується і пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4\~ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц. Здійснення адвокатом правничої допомоги в інтересах відповідача підтверджується матеріалами справи, поданими адвокатом заявами по суті справи, заявами з процесуальних питань, участю в судових засіданнях. Судом враховується, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження № 61-13573св19), вказавши, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Відповідач у відзиві зазначив, що у разі задоволення позову [PERSON] повністю або частково, просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500,00 грн. Однак, жодних доводів в чому полягає неспімірність визначеного сторонами розміру наданої позивачем правничої допомоги з урахуванням ціни позову, виконаними представником роботами, стороною відповідача не обґрунтовано. З урахуванням викладеного, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи часткове задоволення позову та відповідно покладення на сторони судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 16966 гривень 00 копійок (90000*100/215625=41,74%; 40000*41,74/100=16966). На підставі викладеного та

Outcome: partial