Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

01.04.2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі по тексту - позивач) звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив суд стягнути з відповідача загальну суму заборгованості, розраховану станом на 23.02.2022 року, яка становить 116 633, 81 грн., що складається із суми 3 % річних (31 319, 86 грн.) та інфляційних витрат (85 313, 95 грн.). Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. 08.05.2007 року Акціонерно - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали договір кредиту № 032/29-139К, відповідно до умов якого Позичальнику були надані грошові кошти в сумі 22590,00 доларів США на термін до 07 травня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,5% річних, а відповідач зобов`язався одержувати та повертати кредит згідно з графіком погашення кредиту. Рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «АльфаБанк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за вказаним Кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року, справа № 761/7057/16-ц на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 032/29-139K від 08.05.2007 року, в розмірі 383 358,44 грн. На підставі виконавчого листа виконавчий лист (дублікат) №761/7057/16-ц виданий 28.03.2023 року, Шевченківським районним судом міста Києва, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. В подальшому, згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Русецького П.С. від 26.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження № [NUMBER] завершено. Водночас, враховуючи, що відповідач тривалий час не виконував рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості, позивач вважає, що в нього виникло право на підставі ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 05.06.2019 по 23.02.2022 року. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Ухвалою суду від 11.04.2025 року матеріали справи було передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 12.06.2025 року матеріали справи надійшли до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передано судді Романишеній І.П. 08.07.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов. Згідно змісту відзиву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог та вказував, що позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» не підлягають задоволенню, як такі, що заявлені з пропуском строку позовної давності. Крім того, вимога позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат, нарахованих на кредитну заборгованість у розмірі 85 313,95 грн, не підлягає задоволенню також з тієї причини, що іноземна валюта (в якій були отримані кошти за кредитним договором) індексації не підлягає. 10.07.2025 року до суду надійшла заява відповідача, згідно з якою останній просив застосувати строк позовної давності до вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» щодо стягнення з [PERSON] 116 633,81 грн заборгованості, що складається із суми 3 % річних (31 319,86 грн.) та інфляційних витрат на кредитну заборгованість (85313, 95 грн.) та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, які вбачаються з матеріалів справи та встановлені судом. Судом встановлено, що 08.05.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] уклали договір кредиту № 032/29-139К, відповідно до умов якого Позичальнику були надані грошові кошти в сумі 22590,00 доларів США на термін до 07 травня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,5% річних, а відповідач зобов`язався одержувати та повертати кредит згідно з графіком погашення кредиту. Рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «АльфаБанк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк»/ Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за вказаним Кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року, справа № 761/7057/16-ц на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 032/29-139K від 08.05.2007 року, в розмірі 383 358,44 грн. На підставі виконавчого листа виконавчий лист (дублікат) №761/7057/16-ц виданий 28.03.2023 року, Шевченківським районним судом міста Києва, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. В подальшому, згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Русецького П.С. від 26.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження № [NUMBER] завершено. Вказаною постановою встановлено, що вимоги виконавчого документа виконано в повному обсязі. Заборгованість по виконавчому документу в сумі 389108, 82 грн. перераховано стягувачу в повному обсязі. Таким чином, суду надано докази виконання рішення суду від 04.06.2019 року. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Нарахування на суму боргу інфляційних втрат та трьох процентів річних відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц і № 646/14523/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3013/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21, та у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі №757/4892/21. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Представник відповідача просив застосувати до позовних вимог позовну давність з огляду на те, що зі змісту розрахунку позивача вбачається, що останнім заявлено вимоги за період з 05.06.2019 року по 23.02.2022 року, а позов подано до суду 01.04.2025 року. Так, у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Верховний Суд зробив висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З ухваленням рішення про стягнення заборгованості кредитне зобов`язання не припинилось. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України. Водночас, станом на день звернення АТ «Сенс Банк» до суду з вказаним вище позовом заборгованість за кредитним договором відповідачем погашена та відповідно зобов`язання припинено 26.11.2024 року. При зверненні до суду позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 05.06.2019 по 23.02.2022 року. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що право кредитора на стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тобто у справі, що наразі розглядається, враховуючи дату звернення до суду з даним позовом (01.04.2025р.) вказані суми підлягають обрахунку саме за період з 01.04.2022 по 26.11.2024 року. Разом із тим, за положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин, на основі з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за період з 05.06.2019 по 23.02.2022 року, розрахованої станом на 23.02.2022 року, яка становить 116 633, 81 гривень, що складається із суми 3 % річних (31 319, 86 грн) та інфляційних витрат на кредитну заборгованість (85 313, 95 грн). Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 05.06.2019 по 23.02.2022 року є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed