Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

29.07.2025 від представника позивача [PERSON] до Центрального районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» надійшли матеріали вищезазначеної позовної заяви. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 08.08.2025 позовна заява [PERSON] залишена без руху через недодержання вимог, викладених у ст. ст. 175, 177 ЦПК України. На виконання вказаної ухвали суду, у встановлений законом строк, 21.08.2025 представником позивача [PERSON] було подано до суду через підсистему «Електронний суд» заяву про усунення недоліків позовної заяви разом з належними доказами направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу. Ухвалою суду від 22.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, який визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Подана позовна заява обґрунтована тим, що 26.07.2024 позивач уклав з відповідачкою шлюб, зареєстрований шлюбним реєстратором Стеллою Деметріоу муніципалітету Акамас в окрузі Пафос, Кіпр, актовий запис № 10595, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Приблизно з березня 2025 року сімейне життя між сторонами погіршилось, спільне проживання припинилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач вважає, що сім`я остаточно розпалася, а її збереження неможливе та недоцільне, у зв`язку із чим шлюб з відповідачкою просить розірвати. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом із позовною заявою представником позивача Карлашем І.А. подана заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у якій позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 10.09.2025 від відповідачки до суду засобами електронного зв`язку надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Справу розглянуто без фіксування звукозаписувальними технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.07.2024 позивач [PERSON] , який є громадянином України, уклав з відповідачкою [PERSON] , яка є громадянкою України, шлюб, який було зареєстровано шлюбним реєстратором Стеллою Деметріоу муніципалітету Акамас, округ Пафос, Республіка Кіпр, актовий запис № 10595, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, на якому проставлено апостиль, копія якого міститься в матеріалах справи. Відповідно до положень ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, вчинених за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом МЗС України № 113 від 04 червня 2002 року. У відповідності до наказу Мін`юсту № 52/5 від 18.10.2000 «Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні» документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року (дата приєднання України: 10.010.2002, дата набуття чинності для України: 22.12.2003) передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (стаття 3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Відповідно до ст. ст. 2, 3 Гаазької Конвенції (набрання чинності в Україні 22.10.2003 р.) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положенням вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі - учасниці цієї Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами, встановленими частиною 1 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 статті 24 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписами частин 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу\~це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Згідно з частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі\~статтею 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими\~статтею 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Спору щодо спільно нажитого майна між сторонами не встановлено. Підстав для надання сторонам строку для примирення судом також не встановлено. Неповнолітніх дітей у сторін від шлюбу немає. З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд доходить висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами, який може будуватись лише на паритетних засадах, є неможливим та протирічить їх інтересам. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved