Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

05.02.2025 року позивач в особі свого представника за ордером адвоката Городнищевої Єлізавети Олегівни засобами Електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за електронним договором №4387020 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.02.2024 року, укладеним між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» на суму 4100,00 грн. строком на 360 днів зі сплатою процентів кожні 30 днів під 2,5% на суму заборгованості за кожний день користування коштами первинного кредитора, право вимоги за якою перейшло до позивача на підставі договору факторингу №25/10/2024 від 25.10.2024 року, з урахуванням зміни назви позивача 25.11.2024 року. Нарахована сума заборгованості щодо відповідача склала 39872,50 грн., з яких 4100,00 грн. - тіло кредиту, 26137,50 грн. - проценти за користування кредитом за період з 14.02.2024 року до 25.10.2024 року, нараховані первинним кредитором та 9635,00 грн. - проценти за користування кредитом за період з 26.10.2024 року до 27.01.2025 року, нараховані вже позивачем. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2422,20 грн. та 10000,00 грн. витрат на правову допомогу у порядку ст.137 ЦПК України. Крім цього представник позивача надав заяву, в якій просив витребувати у порядку ст.84 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про емітування на ім`я відповідача платіжної картки [NUMBER] з метою підтвердження зарахування на вказану картку коштів у сумі 4100,00 грн. від ТОВ «Лінеура Україна» 14.02.2024 року, оскільки позивач в особі свого представника отримав відмову у наданні вказаної інформації на адвокатський запит, посилаючись на банківську таємницю вказаної інформації відповідно до вимог ст.62 Закону України «Про національний банк України». Ухвалою судді від 10.02.2025 року відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову, задоволено клопотання позивача та витребувано з АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо підтвердження зарахування на картку відповідача 04.02.2024 року 4100,00 грн. від первинного кредитора (а.с.104-105). Позивач та його представник про вказану ухвалу були проінформовані засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.107-108), а відповідач засобами поштового зв`язку у порядку п.6 ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.109). 03.03.2025 року на адресу суду надійшла відповідь АТ КБ «Приватбанк» про те, що картка відповідачу була вказаним банком емітована, однак 04.02.2024 року на неї не зараховувалися від первинного кредитора 4100,00 грн. (а.с.110). Інші заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Від відповідача відзив не надходив. 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 14.02.2024 року між відповідачем та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» був укладений договір №4387020 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від позивача у розмірі 4100,00 грн. строком на 360 днів із сплатою процентів у розмірі 2,5% кожні 30 днів. Відповідач підписав вказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором 20502 (а.с.22-31). Таким чином, відповідач був ознайомлений як з умовами кредитування, так і з розміром кредиту, строком його повернення та порядком повернення коштів. Кошти відповідачу були перераховані контрагентом первинного кредитора ТОВ «Пейтек Україна», що підтверджується копією листа від 01.11.2024 року №20241101-3317 (а.с.16). При цьому суд встановлює помилкову дату зарахування у своїй ухвалі про відкриття провадження через що і було отримано відповідь, що кошти саме 04.02.2024 року відповідачу не були зараховані, однак підтверджено АТ КБ «Приватбанк» емітування картки на ім`я позивача. Позивач набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №25/10/2024 від 25.10.2024 року, укладеним між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (а.с.81-85) з відповідним актом прийому-передачі реєстру боржників на загальну суму 113270252,85 грн. з кількістю боржників 6091 (а.с.90) та витягом із реєстру боржників щодо відповідача (а.с.48). 28.10.2024 року позивач SMS-інформуванням направив відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.37). Розрахунок заборгованості, наданий позивачем щодо нарахувань щодо відповідача первинним кредитором суд приймає як належний доказ, оскільки його нарахування відповідають укладеному між сторонами договору у повному обсязі у період з 14.02.2024 року до 25.10.2024 року (а.с.39-44). Крім цього, суд погоджується із нарахуваннями, проведеними позивачем за період після придбання вимоги до відповідача з 26.10.2024 до 27.01.2025 року, оскільки строк дії договору склав 360 днів, жодних обмежень щодо нарахування відсотків з боку наступного кредитора договір не містить (а.с.45-46). Відповідно до частин 1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позову в частині стягнення заборгованості у повному обсязі, а тому і судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід стягнути з відповідача у повному обсязі. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд не погоджується із їх розміром, заявленим до стягнення позивачем, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. 10.12.2024 року укладено договір про надання правової допомоги №10/12-2024 між позивачем та адвокатом Городніщевою Єлизаветою Олегівною (далі - Договір про правову допомогу)(а.с.79-80). Згідно із актом №6509 прийому-передачі наданих послуг до Договору про правову допомогу від 27.01.2025 року визначено, що адвокат Городнищева Є.О. надала послуги позивачу на суму 10000,00 грн. в даній справі як правову допомогу, яка складається із 10 видів діяльності (а.с.470. Відповідно до п.4.8 Договору про правову допомогу гонорар сплачується виключно в разі стягнення коштів з відповідача на протязі 30 календарних днів з моменту набуття рішенням суду першої інстанції законної сили на підставі рахунку, наданого адвокатом. Рахунок на оплату адвокатом Городнищевою Є.О. №6509/01-2025 від 27.01.2025 року наданий позивачу 27.01.2025 року (а.с.38). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката, адвокатського бюро та адвокатського об`єднання за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом або іншою формою здійснення адвокатської діяльності час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved