Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» 22 серпня 2018 року звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 29.09.2005 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 131/315-ПН/010. У порушення умов Договору [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, в результаті чого станом на 11.06.2018 має заборгованість за кредитом 50\~962,95 грн., за відсотками 98\~764,79 грн., інфляційних витрат за кредитом в сумі 6\~115,56 грн., інфляційних витрат за відсотками в розмірі 11\~199,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , що випливають з основного договору, 29.09.2005 між банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість якої відповідно до експертної грошової оцінки становить 279\~138,00 грн. Зважаючи на вказане банк вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, за відсотками, за пенею, за рахунок предмету іпотеки. Тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 131/315-ПН/010, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, встановленою нарівні не нижчому ніж визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» (звіт № ВА 180709-008 ) у розмірі 279\~138 гривень 00 копійок.. Заочним рішення суду від 15 лютого 2019 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 131/315-ПН/010 від 29.09.2005 , яка станом на 11.06.2018 становить 167042 грн. 30 коп. та складається з наступного: сума заборгованості за кредитом 50962 грн. 95 коп.; сума заборгованості за відсотками 98764 грн. 79 коп.; розмір інфляційних витрат за кредитом 6115 грн. 56 коп.; розмір інфляційних витрат за відсотками 11199 грн. 00 коп., звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 70,1 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, встановленою нарівні не нижчому ніж визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ» (звіт № ВА 180709-008 ) у розмірі - 279138 гривень 00 копійок. Вирішено питання про судові витрати. Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року скасовано заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 лютого 2019 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року провадження у цивільній справі № 211/4001/18 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~ [PERSON] ,\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки зупинено до набрання законності рішенням у цивільній справі № 211/5887/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства « УКРСОЦБАНК» , [PERSON] , [PERSON] про визнання іпотечного договору не дійсним. Ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року відновлено провадження у справі. Замінено найменування позивача з Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне Товариство «Сенс Банк». Представник відповідача адвокат Бондаренко О.В. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві. Згідно поданої до суду заяви, представник позивача Луньова А.Г. просить проводити розгляд справи за відсутності представника позивача, на вимогах наполягає. Представник відповідача Бондаренко О.В. звернувся до суду з відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено щодо пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки про наявність заборгованості за кредитом позивачу було відомо ще 13.03.2014, проте до суду з позовом банк звернувся лише 22.08.2018, тобто більше ніж за 4 роки. Наголошено, що договір іпотеки укладено 29.09.2005, а з 07.02.1968 [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , квартира була набута у період шлюбу, а отже квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю відповідачки та її чоловіка, який є співвласником майна. Тому задоволенням вимог буде порушено права [PERSON] , який є співвласником нерухомого іпотечного майна, однак частка у якому йому не виділена, квартира перебуває у спільній сумісній власності. Не погоджується з розрахунком заборгованості наданим станом на 11.06.2018 та підписаним не головним бухгалтером банку, як особи, яка несе відповідальність за його правильність, а представником банку. Позивачем не надано до суду доказів відкриття на ім`я позичальника за кредитним договором рахунку, ні виписок по рахунку, на підтвердження факту заборгованості, а наданий розрахунок не являється первинною документацією та належним доказом у справі. Зазначено про не співмірність вимог, оскільки вартість іпотеки майже втричі перевищує розмір основного зобов`язання, що виходить за межі будь якої співмірності, оскільки вартість предмету іпотеки, що оцінено в сумі 279\~138,00 грн. та допущене [PERSON] порушення основного зобов`язання в сумі 96\~800,00 грн. завдає необґрунтованих, надмірно завищених збитків відповідачці та її чоловіку, що втричі перевищує розмір основного зобов`язання. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. У додаткових поясненнях АТ «Сенс Банк» представником позивача зазначено що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом, яким є набрання 07 червня 2014 року чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому заборгованість за кредитом виникла 13.03.2014, однак сплату за договором за процентами боржник здійснював до 2018 року. Тому вважає, що перебіг позовної давності зупинився 07.06.2014 через введення мораторію, дія якого припинилася 23.09.2021, а отже позовна давністю не пропущена. Із нотаріально посвідченої заяви, що міститься в матеріалах справи, вбачається згода [PERSON] на передачу своєю дружиною [PERSON] в іпотеку квартири по [ADDRESS] , а тому не потребує залучення його до участі у справі. Розмір заборгованості за кредитними зобов`язаннями [PERSON] відповідачем не спростований, контррозрахунок відсутній, а законодавством не передбачено такої підстави для відмови у позові, як не співмірність заборгованості за основними зобов`язаннями з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Сторони погодили в кредитному та іпотечному договорах ціну іпотеки, вартість якої встановлюється на стадії виконавчого провадження та може бути оспореною, тому наполягає на задоволенні вимог. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 29.09.2005 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 131/315-ПН/010 , за умовами якого [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 96\~800,00 гривень зі сплатою відсотків 18,00 % річних, на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 18.09.2012 (а.с. 5-8). На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 131/315-ПН/010 від 29.09.2005, між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено та посвідчено нотаріально іпотечний договір № 131/244-ПНЗ/010 від 29.09.2005, за умовами якого відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру, загальною площею 70,1 кв.м, житловою площею 41.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-14). Сторони договору оцінили предмет іпотеки у сумі 121000,00 грн. Відповідно п.4.1,4.5,4.6 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленомуст.38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Належним чином взяті на себе за договором кредиту № 131/315-ПН/010 [PERSON] зобов`язання у повному обсязі не виконував, станом на 11.06.2018 у відповідача за кредитним договором була наявна заборгованість за кредитом в сумі 50\~962 грн. 95 коп.; заборгованість за відсотками 98\~764 грн. 79 коп. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з\~розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, відповідно до вимог наведених положень закону, а також, враховуючи умови положень пункту 5.4 договору іпотеки, іпотекодержатель має право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки. Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно зі статтею 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч. 1ст.\~38\~Закону України\~«Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобовязаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. 18.07.2018 позивачем направлялась на адресу відповідачів вимога про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором № 131/315-ПН/010, яка датована 17.07.2018 на загальну суму 167\~042 грн. 30 коп., де міститься попередження про застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки за умови непогашення заборгованості. Факт направлення даної вимоги підтверджується фіскальним чеком від 18.07.2018 та описом вкладення. При цьому сторона відповідача не надала суду належних доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Таким чином, виходячи з умов іпотечного договору та враховуючи невиконання зобов`язань за договором кредиту [PERSON] , позивач набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором для задоволення своїх вимог за договором кредиту. Разом з тим, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Згідно зі статтею 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями\~ ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За змістом частин третьої, четвертої статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Так, щодо доводів сторони позивача про застосування наведених положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" у поєднанні з правилами зупинення позовної давності за\~статтею 263 ЦК України (пункт 2 частини першої), суд звертається до висновків Верховного Суду сформульованих, зокрема в постановах від 19.05.2021 у справі № 756/2298/18 та від 01.06.2022 у справі № 686/23170/19, згідно з якими: 1) мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) предмет іпотеки, а не встановлює відстрочення виконання зобов`язання; 2) рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії закону не підлягає примусовому виконанню; 3) отже, дія мораторію не впливає на право банку звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності. Аналогічного висновку щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у поєднанні з пунктом 2 частини першої статті 263 ЦК України дійшов Верховний Суд і в постанові від 15.11.2023 у справі № 750/1642/20 (провадження № 61-578ск23). Таким чином, прийняття вказаного Закону не може бути підставою для переривання строків позовної давності в розумінні пункту 2 частини 1 статті 263 ЦК України. Суд також зауважує, що кредит позичальнику було надано в національній валюті в сумі 96\~800,00 грн., повернення якого теж було визначено сторонами в гривневому еквіваленті. Не може братися до уваги і посилання позивача на сплату в період 2016-2018 роках боржником заборгованості за договором з огляду на встановлений строк договору згідно умов та графіку платежів останній платіж 18 вересня 2012 року. З цього приводу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою. Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі № 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 911/1850/18. З огляду на вказане для забезпечення єдності судової практики щодо застосування позовної давності до основної та додаткової вимог слід відступити від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 423/1642/15-ц (про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням). При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строків позовної давності, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правил перебігу позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, та заявлення іпотекодержателем вимог про дострокове виконання основного зобов`язання, що викладені в постанові від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) (пункти 38-52), згідно з якими пред`явлення позивачем позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався після отримання позичальником вимоги банку про дострокове виконання у відповідний термін зобов`язання за кредитним договором. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, про що також викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20. Судом зроблено пошук в ЄДРСР відомостей щодо ухвалення судового рішення стосовно позичальника [PERSON] , відповідно до якого рішенням Саксаганського районного суду від 01 грудня 2014 року у справі № 214/3495/14-ц (провадження № 2/214/2162/14) стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту №131/315-ПН/010 від 29.09.2005 суму заборгованості в розмірі 122264 грн. 79 коп., із розрахунку: 50962 грн. 95 коп. заборгованість за кредитом; 55615 грн. 01 коп. заборгованість за відсотками; 7081 грн. 02 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 6951 грн. 30 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 815 грн. 41 коп. інфляційні витрати за кредитом; 839 грн. 10 коп. інфляційні витрати за відсотками. Указаним рішенням суду позивачем зазначено про факт укладення вказаного кредитного договору строком до 18.09.2012, а тому звернувшись до відповідача 18.07.2018 із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд не розцінює його як вимогу про дострокове виконання зобов`язання. При цьому навіть за умови пролонгації договору, позивач зверненням до суду в рамках справи № 214/3495/14-ц (провадження № 2/214/2162/14) змінив строк договору. За таких обставин звернувшись до суду 22.08.2018 із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог. Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. На підставі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Outcome: dismissed