Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору безпроцентної позики від 06.06.2021 року, він надав відповідачу [PERSON] позику у розмірі 13 300,00 доларів США. Відповідач, як позичальник, взяв на себе зобов`язання згідно п. 1 договору позики повернути йому позичені кошти до 01.10.2021 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідач власноруч написав розписку. У розписці вони з відповідачем передбачили, що виконання зобов`язання з повернення коштів повинно було відбуватися у м. Києві. Після настання строку для повернення коштів, 21.10.2023 року він направив на адресу відповідача [PERSON] письмову вимогу, в якій просив повернути отримані кошти у повному обсязі, однак претензія була залишена без відповіді. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача 13 300,00 доларів США заборгованості за договором позики. Ухвалою суду від 08.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 25). Ухвалою суду від 03.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (а.с. 38). Заочним рішенням суду від 14.10.2025 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 13 300,00 доларів США та судовий збір у розмірі 4 865,02 грн. (а.с. 56). Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 62-88). Ухвалою суду від 03.02.2025 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.10.2024 року у справі №753/20911/23 скасовано та призначено підготовче судове засідання (а.с. 109-110). Ухвалою суду від 24.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (а.с. 130). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Чуніхін О.М. підтримав позов з підстав, викладених у ньому та просив суд його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Плачинда К.О. заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи це тим, що відповідач не визнає належність йому підпису, який міститься у розписці. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. 06.07.2021 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець ( [PERSON] ) передав, а позичальник ( [PERSON] ) прийняв у власність грошові кошти в сумі 13 300,00 доларів США строком до 01 жовтня 2021 року (а.с. 7). Відповідно до п.п. 2, 3 договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві не пізніше 01 жовтня 2021 року готівкою 13 300,00 доларів США. Позика надається без процентів. У відповідності до п. 5 договору, виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором повинно бути здійснено у м. Києві за рахунок коштів з продажу належної позивальнику квартири за адресою: [ADDRESS] або власних коштів. Спори, які в подальшому можуть виникнути у зв`язку з виконанням цього договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, у разі недосягнення згоди у судовому порядку. На підтвердження укладення договору позики, відповідачем [PERSON] написано розписку, в якій він підтверджує, що взяв в борг 13 300,00 доларів США у позивача [PERSON] , які зобов`язується повернути до 01 жовтня 2021 року (а.с. 9). З огляду на те, що відповідач, у встановлений договором строк, не повернув борг, 25.10.2023 року позивач направив на адресу відповідача вимогу від 21.10.2023 року щодо повернення суми позики, підтверджується накладною АТ «Укрпошта» №0305719887312 та описом вкладення у лист №0305719887312 (а.с. 11-12). З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач не повернув суму позики, оскільки матеріали справи не містять доказів зворотного. Заочним рішенням суду від 14.10.2025 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 13 300,00 доларів США та судовий збір у розмірі 4 865,02 грн. (а.с. 56). Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. В обґрунтування зазначив, що він не підписував договір позики з позивачем [PERSON] від 06.07.2021 року. Оскільки в інший спосіб, окрім як за допомогою проведення судової почеркознавчої експертизи встановити вищевказані обставини не вбачається за можливе, він буде ставити перед судом питання про призначення судової почеркознавчої експертизи для дослідження підпису на борговій розписці (а.с. 62-88). Ухвалою суду від 03.02.2025 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.10.2024 року у справі №753/20911/23 скасовано та призначено підготовче судове засідання (а.с. 109-110). Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1, 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Водночас після скасування заочного рішення суду, відповідач [PERSON] не скористався наданим йому процесуальним правом на подання відзиву на позов, а також не звертався до суду з клопотаннями про витребування доказів, про забезпечення доказів, про призначення судової почеркознавчої експертизи чи надання суду висновку експерта за замовленням учасника справи, тощо. Інших доказів, які б підтвердили про те, що відповідач [PERSON] не приймав будь-яких коштів від позивача [PERSON] , договору позики з позивачем не укладав, розписки не писав та не підписував, в порушенням вимог ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України, суду не надано. Разом із тим, відповідач реалізував своє право на правову допомогу, передбачене ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України, і його інтереси у судовому засіданні представляв адвокат, що не позбавляло його права на звернення з відповідними клопотанням та заявами до суду, як письмово, так і усно у судовому засіданні. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Ruiz-Mateos v. Spain», від 23 червня 1993 року, пункт 63). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Series А № 274). За таких підстав суд приходить до висновку, що відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. З позовом про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач або треті особи до суду не звертались, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства договір позики від 06.07.2021 року є укладеним та нікчемним законом не визнаний. Отже, в порушення умов договору позики від 06.07.2021 року, відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання та не повернув позивачу в строк до 01.10.2021 року у повному обсязі кошти за договором позики, чим істотно порушив умови договору та вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких підстав суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики та таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання Сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності із ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Факт укладання договору позики між сторонами підтверджується розпискою, в якій зазначена суми, яка була надана відповідачу [PERSON] позивачем [PERSON] , із зазначенням кінцевого строку виконання зобов`язань за даною розпискою щодо повернення суми позики, та в судовому засіданні вказані обставини не були будь-яким чином спростовані представником відповідача (а.с. 8). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Це вбачається із позиції Верховного Суду України у справі № 373/2054/16, в якій зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству та є обґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 4 865,02 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved