Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Солом`янської окружної прокуратури міста Києва, в якому просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , та на праві приватної спільної часткової власності належить їй та членам її сім`ї. Свої вимоги мотивує тим, що 11 травня 1976 року на підставі ордеру № Г 289184 на житлове приміщення її баба, [PERSON] та її син [PERSON] (батько позивача) отримали однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 27 липня 1979 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 05 листопада 1996 року прокурор Залізничного району міста Києва направив до Першої київської державної нотаріальної контори лист № 55-492, на підставі якого Перша київська державна нотаріальна контора внесла до Державного реєстру речових прав відомості щодо накладення арешту на всю квартиру [ADDRESS] , яка на той час перебувала у власності держави. Вироком Залізничного народного суду міста Києва по справі від 03 серпня 1998 року № 3-316 [PERSON] була засуджена до позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженої. До 04 травня 2005 року вона відбувала покарання у місцях позбавлення волі. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . У зв`язку з чим, розпорядженням від 15 жовтня 2003 року № 23, на підставі заяви позивача, особовий рахунок кв. [ADDRESS] був переведений на неї. [INFO] померла баба позивача, [PERSON] 08 листопада 2016 року, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кв. [ADDRESS] була приватизована. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08 листопада 2016 року зазначена квартира на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Таким чином, до моменту приватизації (08 листопада 2016 року) кв. [ADDRESS] , загальною площею 43,50 кв. м належала Державному житловому фонду України, а тому не була і не могла бути особистою власністю [PERSON] . [INFO] померла матір позивача, [PERSON] , залишивши спадкове майно, що складається з 1/6 частки кв. [ADDRESS] . Згідно з довідкою про спадкоємців від 16 листопада 2023 року № 582/02-14, станом на 16 листопада 2023 року, спадкоємцями першої черги за законом [PERSON] , які є такими, що прийняли спадщину є [PERSON] в 1/3 частці та [PERSON] в 2/3 частках, у тому числі, з урахуванням 1/3 частки від якої на його користь відмовився [PERSON] . Враховуючи викладені обставини, з метою зняття арешту з вищевказаної квартири позивач звернулася до Солом`янської окружної прокуратури міста Києва щодо надання копії листа № 55-492 від 05 листопада 1996 року, проте з посиланням на статті 303-307 КПК України, їй було відмовлено. Таким чином, наявність вищезазначеного арешту на кв. [ADDRESS] порушує право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості у повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а також у законному порядку оформити і отримати спадок. Крім того, вважає, що з самого початку арешт на спірну квартиру було накладено незаконно і протиправно, оскільки вона належала Державному житловому фонду України до моменту її приватизації. З урахуванням вищевикладеного, позивач звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2024 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27 лютого 2025 року до суду надійшов відзив Солом`янської окружної прокуратури міста Києва, в якому представник зазначив, що Солом`янська окружна прокуратури міста Києва не може бути відповідачем згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства. Так, відповідно до частин першої-другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною першою статті 47 ЦПК України визначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Разом з тим, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Солом`янська окружна прокуратура міста Києва не зареєстрована як юридична особа. Юридичними особами є Київська міська прокуратура (код ЄДРПОУ 02910019) та Офіс Генерального прокурора (код ЄДРПОУ 00034051). Таким чином, Солом`янська окружна прокуратура міста Києва не є юридичною особою, а тому не має необхідного обсягу цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, у зв`язку з чим, не може бути відповідачем у справі. Враховуючи вищевикладене, представник просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. 17 березня 2025 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача, в якому просив замінити неналежного відповідача - Солом`янську окружну прокуратуру міста Києва на належного відповідача Київську міську прокуратуру. 15 травня 2025 року, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання сторони позивача про заміну неналежного відповідача. Замінено неналежного відповідача - Солом`янську окружну прокуратуру міста Києва на належного відповідача - Київську міську прокуратуру. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 03 липня 2025 року, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 18 вересня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, Київської міської прокуратури, в яких представник зазначила, що позовні вимоги до відповідача є необґрунтованими, посилаючись на те, що клопотання про зняття арешту, накладеного за старим КПК, коли вирок уже постановлений і виконаний, потрібно подавати до суду, який виніс цей вирок, а не до слідчого судді за місцем розташування реформованого органу досудового розслідування. Це клопотання подається в порядку виконання вироку. Крім того, зняття арешту з майна, накладеного в межах кримінального провадження розглядається на підставі кримінального процесуального законодавства, навіть за умови, що особи не є учасником кримінального провадження. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо, однак матеріали справи містять заяву представника про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, в якій просив задовольнити позов. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін та третіх осіб. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки учасники по справі у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. 11 травня 1976 року Виконавчим комітетом Київської міської ради Депутатів трудящих УРСР було видано ордер № Г 280194 на житлове приміщення [PERSON] на сім`ю, яка складається із двох осіб, на право зайняття двох кімнат 27,2 кв. м в окремій квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] - син (батько позивача). 27 липня 1979 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (матір позивача), що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27 липня 1979 року. 03 серпня 1998 року вироком Залізничного народного суду міста Києва [PERSON] визнано винною за статтями 86-1, 172 частина друга, 19 частина четверта, 172 частина друга, 208, 148-2 частина перша КК України і призначено покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить засудженій на праві приватної власності, з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей та бухгалтерським обліком строком на 4 роки з відбуванням покарання у колонії загального режиму. [INFO] помер [PERSON] (батько позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 24 червня 2003 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві [PERSON] помер [INFO] . У зв`язку зі смертю [PERSON] , на підставі поданої позивачем заяви, особовий рахунок квартири [ADDRESS] було переведено на [PERSON] , що підтверджується розпорядженням № 23 Колективного житлово-комунального підприємства «Агропромбудіндустрія» від 15 жовтня 2003 року «Про переведення особового рахунку кв. [ADDRESS] ». Згідно з довідкою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 04 травня 2005 року [PERSON] відбувала покарання в місцях позбавлення волі з 15 вересня 1997 року по 04 травня 2005 року, звідки звільнена умовно-достроково на підставі постанови Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 27 квітня 2005 року. [INFO] померла [PERSON] (баба позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 28 грудня 2015 року Відділом реєстрації смерті у місті Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 08 листопада 2016 року квартиру за адресою: [ADDRESS] було приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зі свідоцтва про право власності від 08 листопада 2016 року № [NUMBER] вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Згідно з довідкою про склад сім`ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у вищевказаній квартирі станом на квітень 2016 року постійно мешкали: [PERSON] (наймач), [PERSON] (брат), [PERSON] (брат), [PERSON] (син), [PERSON] (син брата), [PERSON] (мати). На підставі зазначеного вище свідоцтва про право власності було зареєстровано право власності [PERSON] та членів її сім`ї на вищевказану квартиру, а саме, по 1/6 частки за кожним, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого від 16 вересня 2025 року. [INFO] померла [PERSON] (матір позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 04 жовтня 2021 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/6 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним, [PERSON] (позивач) 27 жовтня 2021 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Крім того, із заявою про прийняття спадщини також звернувся [PERSON] , а [PERSON] подав заяву, якою відмовився від прийняття спадщини, що лишилася після смерті [PERSON] на користь сина спадкодавця - [PERSON] . Згідно з довідкою про спадкоємців приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О. В. від 16 листопада 2023 року, нею 27 жовтня 2021 року було відкрито спадкову справу за № 19/2021 після смерті [INFO] - [PERSON] . Станом на 16 листопада 2023 року спадкоємцями першої черги за законом [PERSON] , що є такими, які прийняли спадщину, є [PERSON] в 1/3 частці та [PERSON] в 2/3 частках, у тому числі, з урахуванням 1/3 частки, в якої на його користь відмовився [PERSON] . Разом з тим, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 вересня 2025 року на квартиру [ADDRESS] на підставі листа прокурора Залізничного району від 05 листопада 1996 року № 55-492 накладено обтяження у виді арешту (реєстраційний номер обтяження № 1461029). Власником квартири зазначено - [PERSON] . Враховуючи викладене, представник позивача звернувся до Солом`янської окружної прокуратури міста Києва із адвокатським запитом щодо надання копії листа від 05 листопада 1996 року № 55-492. Проте, листом Солом`янської окружної прокуратури міста Києва за № 39-15089-23 йому було відмовлено у наданні запитуваних документів. При цьому, [PERSON] , за життя, зверталася до Першої київської державної нотаріальної контори та Солом`янської окружної прокуратури із заявами щодо отримання копії листа на підставі якого було накладено арешт на спірну квартиру. Так, листом Першої київської державної нотаріальної контори від 28 січня 2018 року було повідомлено, що надати копію листа № 55-492 від 05 листопада 1996 року не має можливості у зв`язку з його відсутністю, оскільки термін зберігання таких документів становить 3 роки. Листом Солом`янської окружної прокуратури міста Києва від 23 березня 2021 року було повідомлено, що кримінальна справа № 55-492 по обвинуваченню гр. [PERSON] направлена до суду для розгляду по суті, та у подальшому до прокуратури не поверталась. Таким чином, з метою отримання зазначеного документу необхідно звернутися до суду з відповідною заявою. Крім того, у поданих до суду поясненнях, Київською міською прокуратурою було зазначено про те, що опрацюванням архівної документації Солом`янської окружної прокуратури міста Києва будь-які відомості щодо обставин накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] не збереглися, у зв`язку із закінченням строків зберігання документації. Також, було повідомлено, що у матеріалах кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] , яка надана Солом`янським районним судом міста Києва для ознайомлення, лист прокурора Залізничного району міста Києва від 05 листопада 1996 року № 55-492, що став підставою для накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відсутній. Враховуючи викладене, звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що накладений арешт на вищевказане майно порушує її право як власника на реалізацію права власності у повному обсязі, а також право на оформлення спадщини у встановленому законом порядку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) сформовано правовий висновок про те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Враховуючи викладене, що позивач не є учасником кримінального провадження, розпочатого та завершеного за КПК 1960 року, в межах якого було накладено арешт на спірну квартиру, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом установлено, що 1/6 частка квартири щодо якої ставиться питання про зняття арешту на праві власності належить [PERSON] (позивач), а 1/6 частка зазначеної квартири належала її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а також по 1/6 частці належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Арешт накладний на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі листа від 05 листопада 1996 року № 55-492 прокурора Залізничного району міста Києва у межах кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] за статтями 86-1, 172 частина друга, 19 частина четверта, 172 частина друга, 208, 148-2 частина перша КК України. За результатами розгляду вищевказаної справи, вироком Залізничного народного суду міста Києва від 03 серпня 1998 року [PERSON] було засуджено до позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить засудженій на праві приватної власності, та з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей та бухгалтерським обліком строком на 4 роки з відбуванням покарання у колонії загального режиму. [PERSON] відбула покарання та 04 травня 2005 року була умовно-достроково звільнена. Разом з тим, на момент накладення арешту, протягом відбування покарання та після відбуття покарання, квартира, на яку було накладено арешт, не належала засудженій на праві приватної власності, а належала до Державного житлового фонду України, тому вона не могла і не може бути конфіскована на виконання вироку суду. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Проте, яке вже встановлено судом, спірна квартира не була майном, яке належало обвинуваченій або особі, яка за законом несе матеріальну відповідальність за дії [PERSON] . Крім того, 08 листопада 2016 року зазначена квартира була приватизована у відповідності до чинного законодавства, що свідчить про те, що спірна квартира не була предметом конфіскації за вироком суду. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Однак при винесенні вироку, ні слідчим, ні судом не було вирішено питання щодо скасування арешту майна. Враховуючи вищевикладене, підстави для продовження застосування такого виду обтяження відсутні, тому наявність арешту квартири, 1/6 частка якої належить [PERSON] перешкоджає позивачу у здійсненні нею права власності на зазначене майно, а також в оформленні спадкових прав на частку, що належала її померлій матері. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, приведені позивачем обставини не спростував, а доводи щодо необхідності розгляду питання щодо скасування арешту майна в порядку кримінального судочинства не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, будь-яких заперечень з боку третіх осіб щодо скасування арешту до суду не надходило. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved