Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

16.05.2025 р. до суду надійшов зазначений позов. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачем зазначено, що Голосіївською окружною прокуратурою міста Києва при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено факт незаконної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS], та у подальшому державної реєстрації, утворених шляхом поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025, земельних ділянок 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га кожна, які розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно. Ухвалою судді від 20.05.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.133). Ухвалою від 07.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 212). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився повторно, про час, місце та дату слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення до суду не надходило. Процесуальним правом на подання відзиву на позов до суду не скористався. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, слухавши пояснення представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. У відповідності до вимог ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За ч. 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Ці висновки суду узгоджуються і з положеннями закону. Так, за змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. Відповідно до ст. 60 вказаного закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частина 5 даної статті зазначає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Таким чином, реалізація правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, у томі числі спірною земельною ділянкою, належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада. Київська міська рада та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що є структурним підрозділом Київської міської ради, достовірно знаючи з серпня 2024 року (з листа прокуратури) про виявлений факт державної реєстрації у 2021 році права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок площею 41,5 кв.м на земельній ділянці комунальної власності, за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про передачу вказаної ділянки останній, обмежились лише наданням довідкової інформації. Водночас не було досліджено правомірність та законність набуття права власності на вказане нерухоме майно та залишено поза увагою той факт, що нескасована реєстрація права власності на об`єкт нерухомості порушує право територіальної громади на належне їй майно - земельну ділянку. Враховуючи викладене, у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, право власності на об?єкт нерухомого майна зареєстровано на підставі документів, які не є правовстановлюючими, об`єкт нерухомості як предмет матеріального світу не існує, а сама реєстрація права власності спрямована на подальше незаконне заволодіння комунальним майном - земельною ділянкою в Святошинському районі міста Києва. Проведення державної реєстрації права власності на неіснуючий об?єкт нерухомого майна посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, а також спрямоване на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель територіальної громади міста, що порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Київської міської ради - органу уповноваженого розпоряджатися землями міста Києва. Державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави у даному спорі є очевидним. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (не здійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття таким органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обгрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави Святошинською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради 20.09.2024 за вихідним реєстраційним № 44-4890вих-24 скеровано лист щодо необхідності вжиття заходів реагування з метою усунення вказаних порушень. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання доручення заступника міського голови - секретаря Київської міської ради В. Бондаренка листом від 21.09.2024 № 08/36822 повідомив прокуратуру про те, що заходи цивільно-правового характеру за вказаним фактом не вживались. Крім того, з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва Департамент вважав за доцільне звернення прокуратури до суду в інтересах Київської міської ради. Нездійснення захисту інтересів держави у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці - бездіяльності Київської міської ради, оскільки остання усвідомлює порушення своїх інтересів, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Крім того, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 сам факт незвернення належного позивача до суду свідчить про те, що уповноважений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Враховуючи вищевикладене, бездіяльність Київської міської ради, як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого входять відповідні повноваження щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, розглядається як неналежне здійснення захисту інтересів держави у цій сфері, тому звернення прокурора з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом скасування рішення державного реєстратора, здійсненої на його підставі державної реєстрації прав та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідає положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» і надає підстави для представництва інтересів держави. На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Голосіївською окружною прокуратурою листом від 07.01.2025 за № 44-104 вих-25 повідомлено Київську міську раду про підготовлений позов та намір звернутися до Святошинського райнного суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради. Вказаний лист прокуратури Київрадою отримано 08.01.2025 за вхідним № 08/452. Встановлено, що на підставі рішень Київської міської ради від 27.12.2001 № 178/1612 та 14.03.2002 № 303/1737 між Київською міською радою та Колективом індивідуальних забудовників «Чайка» укладено договір оренди земельної ділянки від 21.08.2002 № 3-5001, яким Колективу індивідуальних забудовників «Чайка» надано в довгострокову оренду на 50 років земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:75:147:0009) площею 199339 кв. м (19,9339 га) для будівництва та обслуговування котеджних малоповерхових будівель по [ADDRESS] За заявою Колективу індивідуальних забудовників «Чайка» та на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:147:0009), погодженої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 28.07.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві здійснено реєстрацію, утвореної шляхом поділу земельної ділянки 8000000000:75:147:0009, земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:157:0500 площею 7,2520 га по [ADDRESS] міста Києвакомунальної форми власності для будівництва та обслуговування котеджних малоповерхових будівель (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-8000600042017). Надалі, за результатами поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:157:0500, на підставі заяви Манькути О.П. (представника ТОВ «Міська Бізнес Група», уповноваженого ГО «Колектив індивідуальних забудовників «Чайка» на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0500) та відповідної технічної документації із землеустрою щодо поділу, погодженої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), утворено земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га по [ADDRESS] комунальної форми власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що 08.12.2022 кадастровим реєстратором відділу №4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області внесено відомості до Державного земельного кадастру (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2100290232022). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.07.2024 державним реєстратором виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області Герасимчук А.П. прийнято рішення № 74377466 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2911170380000, номер запису 56087262). Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрацію проведено на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2019 у справі № 922/1995/17. У подальшому, [PERSON] , зареєструвавши право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га по [ADDRESS] , замовив 23.10.2024 у ФОП [PERSON] виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (поділ земельної ділянки 8000000000:75:157:0025), надавши на підтвердження свого права власності на вказаний об`єкт витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2024 за № 389163224. На підставі заяви [PERSON] та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок державна реєстрація земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 скасована в результаті її поділу на земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:75:157:0029 площею 0,05 га та 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га, які розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно. Так, державним кадастровим реєстратором відділу №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 29.10.2024 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030. Відповідно до сформованого державним кадастровим реєстратором витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.10.2024 № НВ-3201257942024 земельна ділянка площею 0,05 га з кадастровим номером 8000000000:75:157:0029 розташована за адресою: [ADDRESS] ; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). За даними сформованого державним кадастровим реєстратором витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.10.2024 № НВ-3201257932024 земельна ділянка площею 0,05 га з кадастровим номером 8000000000:75:157:0030 розташована за адресою: [ADDRESS] ; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.11.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. внесено запис про погашення речового права на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 за [PERSON] у зв`язку з її поділом. Того ж дня, зазначеним приватним нотаріусом прийнято рішення №76266793 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0029 площею 0,05 га по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3050178680000, номер запису 57712951). Також, зазначеного дня Смоляніновою О.Я. прийнято рішення № 76266127 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3050154480000, номер запису 57712300). Таким чином, згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час, власником земельних ділянок 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030 є [PERSON] . При цьому, встановлено, що Господарським судом Харківської області рішень, зокрема рішення від 25.04.2019 у справі № 922/1995/17, щодо земельної ділянки 8000000000:75:149:0008, не ухвалювалось. Окрім того, земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:75:157:0025, 8000000000:75:157:0029, 8000000000:75:157:0030 у встановленому законом порядку [PERSON] , як і іншим фізичним (юридичним) особам, у приватну власність не передавались, рішень з цього приводу Київською міською радою не приймалось. Вказане свідчить про те, що земельні ділянки у встановленому законом порядку відповідачу не передавались. Таким чином, земельна ділянка 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS], а наразі утворені шляхом її поділу земельні ділянки 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га кожна, які розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно, є комунальною власністю і вибули з володіння Київської міської ради поза волею власника, а тому є підстави для захисту порушеного права власності держави у судовому порядку. Згідно з ч. 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрацій. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) (в редакції на час проведення реєстрації) загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Пунктом 1 частиною 3 статті 3 вказаного Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані. Частиною 2 статті 12 Закону передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону, одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень. За ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ним особи. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127), передбачено, що він визначає підстави і процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до п. 40 Порядку № 1127 (в редакції на час проведення реєстрації) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону та цим Порядком. Пунктом 30 Порядку № 1127 визначено, що державна реєстрація прав на підставі судового рішення може проводитися державним реєстратором у разі, коли примірник повного тексту судового рішення в електронній формі отримано в порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень. Таким чином, аналізуючи вище вказані норми законодавства, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Враховуючи вищенаведене, вбачається, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 за [PERSON] проведена державним реєстратором виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області Герасимчук А.П. на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2019 у справі 922/1995/17, яке відповідним судом не ухвалювалось. Державним реєстратором, всупереч вищевказаним нормам законодавства, не перевірено наявність та зміст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішеньпри реєстрації за відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Таким чином, за обставин ненадання [PERSON] документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують право власності на земельну ділянку, реєстрацію права власності земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 за [PERSON] державним реєстратором здійснено у порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом з тим, слід зазначити, що згідно інформацій Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12.12.2024 № 057-18781 та 05.02.2025 № 057-1475 земельна ділянка 8000000000:75:157:0025 у приватну власність фізичним (юридичним) особам не передавалась, відповідні рішення Київською міською радою не приймались. Тобто, на час здійснення державної реєстрації державним реєстратором виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області Герасимчук А.П. прав власності за [PERSON] на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS], дійсним власником зазначеної земельної ділянки була та наразі залишається територіальна громада міста Києва в особі уповноваженого органу - Київської міської ради. Таким чином, реєстрація за [PERSON] права власності на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025, на підставі неіснуючого рішення суду, не може свідчити про правомірне набуття майна у власність. Як зазначалось раніше, [PERSON] , після реєстрації за останнім права власності на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025, на підставі заяви та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання вищевказаної земельної ділянки, звернувся до органів Держгеокадастру про скасування державної реєстрації земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 та реєстрацію створених, шляхом її поділу, земельних ділянок з кадастровими номерами: 8000000000:75:157:0029 площею 0,05 га, 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га, які розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно. Так, державним кадастровим реєстратором відділу №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 29.10.2024 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030. У подальшому, запис про право власності на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. погашено на підставі її поділу та зареєстровано за [PERSON] право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030, які утворились шляхом поділу. Так, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.11.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. прийнято рішення № 76266793 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0029 площею 0,05 га по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3050178680000, номер запису 57712951). А також, того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. прийнято рішення № 76266127 про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, згідно якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3050154480000, номер запису 57712300). Таким чином, згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час, власником земельних ділянок 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030 є [PERSON] . Отже, [PERSON] не набував у власність на законних підставах земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:157:0025 площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS] У свою чергу, [PERSON] не міг розпоряджатися земельною ділянкою, зокрема здійснювати дії щодо її поділу та подальшої реєстрації права власності за собою сформованих, в результаті поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025, земельних ділянок 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030. Тож, реєстрація за [PERSON] права власності на земельні ділянки 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030, утворені шляхом поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 (речове право на яку наразі погашено), право власності на яку [PERSON] отримано незаконним шляхом, є підставою для скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права на ці земельні ділянки. За змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 та від 07.10.2020 у справі № 920/728/18. Отже, за відсутності законних підстав для здійснення державної реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 по [ADDRESS], а у подальшому на земельні ділянки 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030, які сформовані на підставі поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025, сама по собі державна реєстрація не свідчить про виникнення прав власника на вказане нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). При цьому, згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 9 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади міста Києва відноситься до повноважень Київської міської ради. Оскільки, вказані земельні ділянки належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Разом з тим, як зазначалося вище, Київська міська рада, як власник земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 по [ADDRESS], у встановленому порядку [PERSON] або іншим фізичним чи юридичним особам у власність земельну ділянку не передавала, відповідні рішення Київська міська рада не приймала, дозвіл на поділ земельної ділянки 8000000000:75:157:0025 не надавала. Таким чином, державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 по [ADDRESS], а у подальшому на земельні ділянки 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030, які сформовані на підставі поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025, проведено на підставі рішень державних реєстраторів, які не відповідають вимогам законодавства, а тому відповідно до ст. 26 Закону є підстави для їх скасування. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею. Виходячи зі змісту ст. 388 Цивільного кодексу України, недобросовісним набувачем є набувач, який знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно, а також те, що особа, у якої за відплатним договором придбане майно, не мала права його відчужувати. З аналізу ч. 1 ст. 390 Цивільного кодексу України випливає, що недобросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно. Питання щодо добросовісності набувача вирішується у кожній справі окремо. Таку позицію викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі №754/9233/17. При цьому перелік обставин, якими можна обґрунтовувати недобросовісність набувача не є вичерпним. У даному випадку право власності [PERSON] на земельну ділянку 8000000000:75:157:0025 зареєстровано 30.07.2024 на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2019 у справі № 922/1995/17, яке судом не ухвалювалось та земельна ділянка 8000000000:75:157:0025 у встановленому законом порядку міською радою останньому не надавалась. Порядок набуття та припинення права землекористування встановлений законом. Зокрема, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або за результатами аукціону. Відповідні приписи національного законодавства є доступними, чіткими та передбачуваними. Тобто, [PERSON] міг знати про те, що земельна ділянка має надаватись за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або за результатами аукціону. Також [PERSON] повинен був знати, що рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2019 у справі № 922/1995/17 відповідним судом не ухвалювалось та взагалі має ознаки підроблення, у зв`язку з чим не може бути законною підставою для набуття ним права власності на спірне майно, однак, використовуючи це рішення безоплатно заволодів комунальним майном. Окрім того, відповідачем вжиті дії щодо поділу незаконно відчуженої земельної ділянки та реєстрації права власності утворених за результатом поділу земельних ділянок за собою. Вказане свідчить про недобросовісність поведінки [PERSON] щодо спірних об`єктів. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 Цивільного кодексу України. Таку позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особа, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. При цьому відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний допис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, во воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Враховуючи недобросовісність набувача спірного майна - [PERSON] , земельні ділянки 8000000000:75:157:0029 та 8000000000:75:157:0030 площею 0,05 га кожна, які розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно, утворені шляхом поділу земельної ділянки 8000000000:75:157:0025, яка у зв`язку із поділом припинила існувати як об`єкт цивільних прав, наразі підлягають витребуванню від [PERSON] відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України. Крім того, враховуючи, що держава в особі уповноважених органів рішень про відчуження спірного майна не приймала, його відчуження відбулось поза волею дійсного власника. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Враховуючи те, що земля є об`єктом права власності Українського народу, тому умови щодо використання даного природного ресурсу є особливо суворими. Стаття 324 ЦК України відтворює положення ст. 13 Конституції України, у якій закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, є об`єктами права власності Українського народу. Частина 2 ст. 324 ЦК України встановлює, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією. Отже, управління майном від імені народу здійснює відповідно Верховна Рада України і місцеві ради, а також уповноважені ними державні органи. При цьому органи державної влади та місцевого самоврядування не є власниками того майна, що належить до об`єктів права власності Українського народу, хоча за змістом правомочностей здійснюють повноваження власника. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98), «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Окрім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення у справі «Хамідов проти Росії»). Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі «Хамер проти Бельгії», ЄСПЛ вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Також згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності щодо застосування практики Європейського суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави. Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 2 ст. 142 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved