Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-11 00:00:00

20 січня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , заінтересована особа - Черкаська селищна рада Самарівського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини. 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те. що 01 серпня 2009 року виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ним і відповідачкою, актовий запис № 19. Він і відповідачка [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2022 року шлюб між ним і відповідачкою було розірвано. Фактично, шлюбні відносини між ним і відповідачкою були припинені у листопаді 2021 року. Позивач зазначає, що з серпня 2022 року до листопада 2024 року дитина - [PERSON] , [INFO] постійно проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] , зазначені обставини були предметом розгляду заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами у справі № 183/2952/22 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини. Судовий наказ скасовано у відповідності до ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.05.2023 р.. З 15.11.2024 року дитина [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом з батьком за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] та повністю находиться на утриманні батька, що підтверджується довідкою ЦНАП Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області № 13 від 09.01.2025. Згідно довідки від 09.01.2025 № 05, [PERSON] , [INFO] навчається у 7-Б класі Зарічненського ліцею Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області. Відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштована, ніякої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні потреб дитини не приймає, але погрожує, що відбере дитину і буде стягувати аліменти на її утримання з позивача, у той же час. дитина категорично не бажає змінювати своє місце проживання та своє стабільне середовищу у родині батька. Позивач зазначив у заяві, що він є волонтером Збройних сил України з питань продовольчого забезпечення військовослужбовців, має неофіційний додатковий дохід та має достатню фінансову можливість для утримання дитини, у нього створені всі умови для проживання, виховання та навчання сина та він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. З дня народження дитини він піклувався та піклується про психологічний та фізичний розвиток дитини, після розірвання шлюбу з відповідачкою одноособово забезпечує дитині якнайкраще виховання та умови її проживання. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] , посилаючись на ст.ст. 6, 7, 19, 141, 155, 157, 160, 161 СК України, просив суд: -визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який з листопада 2021 року самостійно виховує та утримує дитину. 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. Відповідач [PERSON] не зверталася до суду з відзивом на позовну заяву. 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 20 січня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , заінтересована особа - Черкаська селищна рада Самарівського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 23 січня 2025 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 травня 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. 4.Судовий розгляд Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, посилався на обставини та підстави звернення до суду, зазначені у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги. Представник позивача [PERSON] - адвокат Олійник О.А. в судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, посилалася на обставини та підстави звернення до суду, зазначені у позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги, посилалася на те, що після розірвання шлюбу між подружжям у 2022 році, дитина проживала періодично з батьком та з матір`ю. Мати дитини [PERSON] скориставшись тим. що дитина тимчасово мешкала з нею, звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення на її користь з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 22.11.2022 р. був виданий судовий наказ, у той же час, ухвалою суду від 29.05.2023 р. судовий наказ було скасовано за нововиявленими обставинами, в ухвалі суду встановлено, що дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Фактично, з серпня 2022 року по теперішній час дитина проживає разом з батьком, перебуває на повному матеріальному утриманні батька. Саме позивач [PERSON] самостійно, одноособово займається вихованням, матеріальним утримання та розвитком дитини, слідкує за здоров`ям дитини та психічним станом та розвитком дитини. Відповідачка [PERSON] у підготовчому засідання позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення вимог позивача. Під час розгляду справи по суті відповідачка [PERSON] позов не визнала, не заперечувала той факт, що з 2022 року дитина проживає разом з позивачем, перебуває на його утриманні, вона спілкується з сином у вихідні дні. Вона не згодна, щоб [PERSON] , [INFO] проживав разом з батьком, вважає, що син повинен проживати разом з нею. Представник третьої особи, Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, як відповідний орган опіки та піклування в чудовому засідання зазначила, що орган опіки вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки дитина тривалий час проживає з батьком та спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні пояснив, що він з 2022 року проживає разом з батьком, та бажає проживати з батьком і на майбутнє. З матір`ю спілкується, вона інколи купує йому взуття, одежу. Він жодного разу не був учасником суперечок батьків з приводу місця його проживання. Тільки один раз, у 2023 році мати спитала, чи не бажає він проживати разом з нею, але він повідомив, що хоче проживати з батьком. 5.Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Гвардійської селищної ради від 23.12.2015, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що 01.08.2009 р. виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 19, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується випискою з актового запису про шлюб. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.09.2022 у цивільній справі № 183/318/22, шлюб між подружжям [PERSON] і [PERSON] розірвано. Встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у селищі Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження. У відповідності до свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Встановлено, що 22.11.2006 р. Гвардійською КЕЧ району Міністерства оборони України видано ордер № 163 на право вселення [PERSON] в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від 09.01.2025, [PERSON] , 1983 р.н. та [PERSON] 2011 р.н. зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання встановлено на підставі Акту № 10 перевірки фактичного проживання від 09.01.2025. У відповідності до витягу з реєстру територіальної громади, [PERSON] з 29.11.2006 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Довідкою Зарічненського ліцею Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від 09.01.2025 № 05 підтверджено, що [PERSON] навчається у 7-Б класі зазначено начального закладу. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.05.2023 р. у справі № 183/2952/22 скасовано судовий наказ, виданий Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 22.11.2022 р. за заявою [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] . Зазначеною вище ухвалою суду встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком - [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Самарівської міської ради від 11.02.2025, [PERSON] , 1987 р.н. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 21.01.2025 р. вбачається, що [PERSON] навчався в IntellSchool з 2022 року, оплата навчання здійснювалася батьком, [PERSON] . Згідно характеристики, виданої 20.01.2025 тренером [PERSON] , [PERSON] відвідує секцію з футболу, батько молодого футболіста вносить оплату вчасно та сумлінно. Декларація № 0001-Р9КМ-1110 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу на пацієнта [PERSON] , [INFO] , підписана батьком - [PERSON] . Згідно Інформації про виконавче провадження від 21.05.2025 р., на виконанні Самарівського відділу державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № ВП [NUMBER] на виконання судового наказу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.02.2025 № 183/457/25 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно розрахунку заборгованості Самарівського відділу державної виконавчої служби у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.07.2025, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини на липень 2025 р. становить 19 636,35 грн. 15.05.2025 р. Черкаською селищною радою Самарівського району Дніпропетровської області прийняте рішення «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини», відповідно до якого затверджено висновок щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування, Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від, затвердженого 15.05.2025 р., орган опіки та піклування вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з ним за адресою: [ADDRESS] , за відсутністю спору між батьками. У вищезазначеному висновку органу опіки та піклування зазначено, що згідно акту обстеження умов проживання від 13.03.2025, наданого Службою у справах дітей виконавчого комітету Самарівської міської ради умови проживання [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , задовільні, для дитини є окреме ліжко, письмовий стіл, шафа, телевізор. Дитина приїздить до матері на вихідні та канікули. Органом опіки з`ясовано, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] сам вибрав місце свого проживання з батьком [PERSON] , яки забезпечив дитину всім необхідним для життя і розвитку. Мати дитини [PERSON] проживає у м. Самар, заперечень відносно проживання дитини з батьком не має, підтвердження утримання дитини тільки одним з батьків не встановлено. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.2 Кабінетом Міністрів України 24.09.2008 р. прийнято Постанову № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». (надалі за текстом - Постанова №866). Пунктом 3 Постанови №866 визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Пунктом 72 Постанови №866 визначено, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. 6.3 Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно до частини 3 статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". 7.Висновки суду. 7.1 Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дитини. Як зазначалося вище, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Здійснюючи розгляд спорів про право, суд встановлює наявність чи відсутність певних обставин (юридичних фактів). За відсутності цих елементів не може бути спору про право. Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження на предмет існування такого спору. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом у відповідності до ст. 161 СК України. Судом встановлено, що з 2022 року дитина [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом з батьком [PERSON] , дитина відвідує матір [PERSON] у вихідні дні та під час канікул. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] фактично сам обрав місце свого проживання з батьком [PERSON] . Встановлено, що мати дитини [PERSON] , яка проживає у м. Самар Дніпропетровської області з 2022 року будь-яких заперечень відносно проживання дитини з батьком не заявляла, до відповідної служби у справах дітей та органів опіки та піклування не зверталася, підтвердження утримання дитини тільки одним з батьків під час розгляду справи не встановлено. Враховуючи те, що за спільною згодою батьків дитини та самою дитиною визначене місце проживання останньої, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів та інтересів та прав дитини, а саме, доказів того, що між ним і колишньою дружиною наявний спір та наявні суперечки стосовно місця проживання дитини, не надав доказів того, що відповідач не погоджується на проживання дитини з батьком та вчиняє будь-які дії, які перешкоджають цьому, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не доведено наявності порушення його прав та прав дитини, у зв`язку з чим, відсутні підстави для захисту зазначених прав судом, та як наслідок - у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити. 7.2 Стосовно самостійного виховання та утримання дитини. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у справі за позовом батька про встановлення факту самостійного виховання дитини. (Постанова ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата ВС виснувала, що в цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні. Враховуючи підстави та предмет позову, суд приходить до висновку, що у справі, яка розглядається судом, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, її матеріального забезпечення, забезпечення здобуття освіти. 8. Судові витрати Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed