Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Дочірнє підприємство «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз» звернулося в суд із позовом до [PERSON] , просить стягнути з відповідачки заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 22\~125,50 грн. Позов мотивовано тим, що ДП «Газпостач» ПАТ «Тернопільміськгаз», як постачальник, поставило [PERSON] , як споживачу та співвласнику приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обсяги природного газу, а остання їх фактично прийняла. Відповідачка, будучи співвласником приміщення, який отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , враховуючи положення п. 9 розділу ІІІ Правил та зміст Довідки про стан розрахунків за період з 01.01.2019 по 30.04.2022, здійснила фактичне споживання природного газу, чим акцептувала (підтвердила) свою згоду на приєднання до умов Договору постачання природного газу побутовим споживачам. Свої зобов`язання Підприємство відповідно до умов договору виконує в повному обсязі, надає послуги з постачання природного газу Споживачу в необхідних для Споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язання за договором у частині оплати послуг з газопостачання не виконує. Відповідач також не подав до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на об`єкт та проводив споживання природного газу. Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини зі споживання природного газу, за якими позивачем було поставлено об`єми природного газу, відповідачка прийняла (спожила) дані обсяги газу, однак не здійснила оплати за спожитий природний газ. Згідно з особовим рахунком № [NUMBER] станом на 16.07.2025 за вказаним помешканням рахується заборгованість за спожитий природний газ у сумі 22\~125,50 грн. З цих підстав просить позов задовольнити. 28.08.2025 від відповідачки надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що позивачем не доведено, що саме він є постачальником природного газу, будь-якого договору з позивачем вона не укладала. Також, враховуючи те, що заборгованість нарахована за період з січня 2019 року по квітень 2022 року, вважає, що на момент звернення позивача з позовом строк позовної давності закінчився. Окрім того, покликаючись на ЗУ «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування», вказує, що в період дії воєнного стану забороняється здійснювати будь-які дії примусу побутового споживача до оплати заборгованості. Також просить врахувати, що довідка про стан розрахунків з ДП «Газпостач» ТзОВ «Тернопільміськгаз» не містить ознак первинних документів і не може бути прийнята у якості доказу. Ухвалою судді\~Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області від\~05.08.2025відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, попередньо подавши заяву про розгляд справи без її участі. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на праві власності належить 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію місця проживання особи № 36242 від 07.08.2025, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З Довідки про стан розрахунків з ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» за період з 01.01.2019 по 30.04.2022, виданої ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» вбачається, що розмір заборгованості за спожитий природній газ [PERSON] (особовий рахунок - [NUMBER] ) станом на 16.07.2025 становить 22\~125,50 грн. Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частини першої статті\~12 Закону України «Про ринок природного газу»\~постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Згідно з\~вимогами пункту\~2\~частини другої\~статті 13 вказаного Закону, споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. Відповідно до вимог п. 3 Правил постачання природного газу, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №2496 від 30 вересня 2015 року, постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем. Положеннями частини першої статті та другої статті 12\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Статтею 1\~вказаного Закону передбачено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. При цьому, відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. В силу вимог пункту 5 частини другої статті 7 зазначеного Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951 цс 15, від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц. Згідно з вимогами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що позивач здійснював забезпечення помешкання відповідача природним газом, у тому числі надавав послуги з забезпечення помешкання відповідача природним газом. Відповідачка, яка є співвласником приміщення, а також зареєстрована та проживає в ньому, використовувала природний газ, однак не вносила плату за спожиті послуги в повному розмірі, у зв`язку з чим станом на 16.07.2025 виникла заборгованість у розмірі 22\~125,50 грн, що підтверджується довідкою про стан розрахунків ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз». При цьому, як видно із доказів, які надані позивачем, оплата відповідачкою здійснювалася частково, а саме: різними сумами в період з травня 2019 року по квітень 2022 року, що свідчить про акцептування договору, наявність фактичних договірних відносин. Отже, судом встановлено, що відповідачка фактично користувалася послугами газопостачання, а тому повинна оплатити їх відповідно до типового договору, який затверджений постановою НКРЕ КП від 30 вересня 2015 року №2500, який є однаковим для всіх побутових споживачів природного газу. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (Подібні висновки викладені у постановах ВС від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц). Відповідачка не надала суду будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на спростування обставин викладених у позові, зокрема щодо відсутності заборгованості або іншого її розміру. За таких обставин, суд доходить переконання, що має місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з [PERSON] в користь Дочірнього підприємства «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз» заборгованості за спожитий природній газ у розмірі 22\~125,50 грн. Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У статті\~264\~ЦК України\~передбачено,\~що перебіг\~позовної давності\~переривається вчиненням\~особою дії,\~що свідчить\~про визнання\~нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належали, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Також, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень (яким було доповнено вказаний розділ згідно із Законом № 540-IX\~від 30.03.2020 та який набув чинності 02.04.2020), встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11.03.2020\~№ 211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлено карантин. Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений лише з 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651. Окрім того, згідно із пунктом 19 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України (який був чинний до 04.09.2025) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Згідно із пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 478/2025 від 14.07.2025. Пункт 19 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України виключено на підставі Закону\~№ 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності з 04.09.2025. Від-так, враховуючи те, що з 12.03.2020 по 30.06.2023 на всій території України був установлений карантин та з 24.02.2022 запроваджено воєнний стан, згідно пунктів 12, 19 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України строк позовної давності тривалістю у три роки, встановлений статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану, суд доходить висновку, що строк позовної давності за вимогами Дочірнього підприємства «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожитий природний газ за період з 01.01.2019 по 30.04.2022 в розмірі 22\~125,50 гривень на час звернення до суду з позовом не закінчився. Щодо доводів відповідачки про те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач порушив положення Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування», суд зазначає таке. Так, відповідно до абз. 5 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, постачальнику природного газу забороняється здійснювати будь-які дії щодо примусу побутового споживача до оплати заборгованості (у тому числі включати заборгованість у рахунок на оплату, подавати судові позови, проводити стягнення заборгованості у примусовому порядку, вчиняти заходи з припинення газопостачання у зв`язку з наявністю заборгованості тощо), яка врегульовується відповідно до абзацу другого частини третьої статті 2 цього Закону. Абзацом 2 ч. 3 ст. 2 вказаного вище Закону визначено, що постачальникам природного газу компенсуються заборгованість побутових споживачів, що врегульовується згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру. Статтею 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» визначений чіткий перелік заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу, що підлягає (підлягають) урегулюванню відповідно до цього Закону, серед яких єдиною заборгованістю, що стосується побутових споживачів, є безнадійна та сумнівна дебіторська заборгованість, що обліковується у постачальників природного газу станом на розрахункову дату, у тому числі заборгованість у розмірі вартості обсягів приведення обсягів споживання до стандартних умов та вартості обсягів, які виникли у зв`язку з визнанням судом незаконними та не-чинними актів Кабінету Міністрів України про затвердження норм споживання природного газу населенням без лічильників у період з 01.10.2014 до розрахункової дати, не сплачена станом на розрахункову дату. Системний аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави дійти висновку, що законодавець установив особливі передумови застосування положень Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» та у даному випадку його дія на спірні правовідносини не поширюється. Отже, доводи відповідачки в цій частині є необґрунтованими та судом не приймаються. Інші доводи відповідачки, викладені у відзиві на позов не спростовують обґрунтованість позовних вимог. Оцінюючи аргументи, викладені в відзиві на позов, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). За таких обставин, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до статті 141\~ЦПК України з відповідачки в користь позивача підлягають стягненню 3028 гривень понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат із сплати судового збору.

Outcome: approved