Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визначення порядку користування майном, що є у спільній частковій власності. На обґрунтування вимог позивач зазначає, що їй, та відповідачу у справі [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожній, належить 58/100 частин будинку [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Вказане майно вони успадкували після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачки та відповідачки право власності на 29/100 частин будинку за вказаною адресою та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018 зареєстроване за кожною у встановленому законодавством порядку. Також [PERSON] на підставі договору дарування від 09.07.2003 року, посвідченого Ірпінською державною нотаріальною конторою, належить 21/100 частина будинку [ADDRESS] . Власником іншої 21/100 частини будинку [ADDRESS] на підставі рішення Ірпінського міського суду від 05.05.1992 року є [PERSON] . Вказала, що на час набуття позивачкою права власності на 29/100 частин будинку станом на липень 2016 року будинок [ADDRESS] мав 180,8 кв. м загальної площі, 93,6 кв.м житлової площі. Між співвласниками будинку [ADDRESS] склався та тривалий час існує фактичний порядок користування цим будинком. Фактично будинок має три відокремлені частини (квартири) із окремими входами, які обладнані окремими системами електро-, водо-, газопостачання та приладами обліку. Зазначила, що 58/100 частин будинку, що перебували у фактичному користуванні [PERSON] і які було успадковано після її смерті позивачкою та відповідачкою, вхід до яких здійснюється через приміщення 1-1, складаються з приміщень по плану: 1-1 коридор площею 7,8 кв.м; 1-2 житлова кімната площею 23,0 кв.м; 1-3 передпокій площею 13,8 кв.м; 1-4 кухня площею 10,3 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 11,8 кв.м; 1-8 санвузол площею 5,3 кв.м та господарських будівель: погріб з шийкою «Ж», сарай «Г», гараж «Е», вбиральня «З», навіс «К», сарай «М», ворота з хвірткою №1, огорожа №3, колодязь №5, яма вигрібна №6, огорожа №7. 21/100 частина будинку, що належить [PERSON] і перебуває у її фактичному користуванні, вхід до якої здійснюється через приміщення 2-8, складається з приміщень по плану: 2-3 житлова кімната площею 14,0 кв.м; 2-4 житлова кімната площею 9,9 кв.м; 2-7 житлова кімната площею 16,6 кв.м; 2-8 коридор площею 5,3 кв.м; 2- 9 передпокій площею 11,2 кв.м; 2-10 санвузол площею 6,0 кв.м; 2-11 кухня площею 12,2 кв.м. Власник 21/100 частини будинку [PERSON] фактично користується частиною будинку, вхід до якої здійснюється через приміщення 3-1, що складається з приміщень по плану: 3-1 коридор площею 7,0 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 11,2 кв.м; 3-5 житлова кімната площею 7,1 кв.м; 3-6 кухня площею 6,1 кв.м; 3-7 санвузол площею 2,2 кв.м та господарських будівель: сарай «Б», вбиральня «З», хвіртка №2, огорожа №4. За домовленістю попередніми співвласниками будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] був визначений порядок користування земельною ділянкою і кожній виділено у відокремлене користування частину земельної ділянки. В подальшому ділянки були приватизовані і [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018, на якій розміщені її частина будинку та господарські будівлі,, а третя особа [PERSON] - земельну ділянку площею 0,0375 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0055 будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розміщені її частина будинку та господарські споруди по [ADDRESS] . Від часу набуття права власності на 29/100 частин будинку та на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018 по [ADDRESS] відповідачка [PERSON] чинить перешкоди Позивачці у користуванні власністю. Починаючи з 2017 року позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з проханням не перешкоджати її вселенню до будинку, виконати волю покійної матері та дозволити їй користуватися приміщеннями будинку та земельною ділянкою, однак [PERSON] прохання на протязі тривалого часу ігнорує. З приводу обмеження доступу до будинку, [PERSON] багато разів викликала поліцію і на її звернення працівники поліцію рекомендували звертатися до суду. Також Позивачка намагалась вирішити питання про виділ своєї частки із спільного майна в судовому порядку, однак відповідачку жоден із запропонованих варіантів поділу спільного майна не влаштовує. Враховуючи, що право володіти, користуватись і розпоряджатись майном порушене, врегулювати спір в досудовому порядку неможливо, так як відповідачка відмовляється укласти договір про порядок володіння та користування спільним майном, [PERSON] вимушена звернутися до суду з цим позовом. В зв`язку з чим просить суд визначити порядок користування 58/100 частинами будинку [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018 між мною та [PERSON] наступним чином: виділити їй у відокремлене користування приміщення будинку 1-6 житлова кімната площею 11,8 кв.м та господарську будівлю: сарай «Г»; виділити [PERSON] у відокремлене користування приміщення будинку 1-2 житлова кімната площею 23,0 кв.м та господарську будівлю: сарай «М»; залишити у спільному користуванні приміщення будинку 1-1 коридор площею 7,8 кв.м; 1-3 передпокій площею 13,8 кв.м; 1-4 кухня площею 10,3 кв.м; 1-8 санвузол площею 5,3 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: вбиральню «З», погріб з шийкою «Ж», гараж «Е», навіс «К», ворота з хвірткою №1, огорожа №3, колодязь №5, яма вигрібна №6, огорожа №7; залишити у спільному користуванні земельну ділянку площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Через канцелярію суду представник позивача Шевченко Н.В. подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Позовні вимоги підтримує, та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, однак причин неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подавали. Від представника відповідача адвоката Нероди А.І. надходило клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання. В подальшому адвокат Нерода А.І. подала заяву в якій повідомила суд, що Відповідачу надано матеріали та відомості у справі, разом з тим проінформувала, що більше не має повноважень на подальше представництво інтересів Відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідачка належним чином проінформована про розгляд справи. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №2-58 посвідчене державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А.М., [PERSON] , отримала у спадщину від матері [PERSON] , частку належного їй майна, що становить 29/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 6) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №2-62 посвідчене державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А.М., [PERSON] , отримала у спадщину від матері [PERSON] , частку належного їй майна, що становить частку земельної ділянки площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018, розташованої за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7) Судом також встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 29/100 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №2-50 посвідчене державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А.М. (а.с. 8-9) Також встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить частки земельної ділянки площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №2-54 посвідчене державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Журавель А.М. (а.с. 10-11) Таким чином [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 58/100 частин будинку [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0476 га з кадастровим номером 3210800000:01:105:0018, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Окрім цього згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником 21/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , на підставі договору дарування №4202 від 09.07.2003 року посвідченого Ірпінською державною нотаріальною конторою. Власником решти 21/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , на підставі рішення Ірпінського міського суду від 05.05.1992 року. (а.с. 12-15) Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду виготовленого Бучанським бюро технічної інвентаризації від 27.07.2016 року, будинок [ADDRESS] має 180,8 кв. м загальної площі, 93,6 кв.м житлової площі, складався з приміщень: 1-1 коридор площею 7,8 кв.м; 1-2 житлова кімната площею 23,0 кв.м; 1-3 передпокій площею 13,8 кв.м; 1-4 кухня площею 10,3 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 11,8 кв.м; 1-8 санвузол площею 5,3 кв.м; 2-3 житлова кімната площею 14,0 кв.м; 2-4 житлова кімната площею 9,9 кв.м; 2-7 житлова кімната площею 16,6 кв.м; 2-8 коридор площею 5,3 кв.м; 2-9 передпокій площею 11,2 кв.м; 2-10 санвузол площею 6,0 кв.м; 2-11 кухня площею 12,2 кв.м; 3-1 коридор площею 7,0 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 11,2 кв.м; 3-5 житлова кімната площею 7,1 кв.м; 3-6 кухня площею 6,1 кв.м; 3-7 санвузол площею 2,2 кв.м; а також з господарських будівель і споруд: погріб з шийкою «Ж», сарай «Б», сарай «Г», вбиральня «Д», гараж «Е», вбиральня «З», навіс «К», сарай «М», ворота з хвірткою №1, хвіртка №2, огорожа №3, огорожа №4, колодязь №5, яма вигрібна №6, огорожа №7. (а.с. 16-20) Судом встановлено, що фактично будинок має три відокремлені частини (квартири) із окремими входами, які обладнані окремими системами електро-, водо-, газопостачання та приладами обліку. 58/100 частин будинку, що перебували у фактичному користуванні [PERSON] і які Позивачка та Відповідачка успадкували після її смерті (по 29/100 частин кожна), вхід до яких здійснюється через приміщення 1-1, складаються з приміщень по плану: 1-1 коридор площею 7,8 кв.м; 1-2 житлова кімната площею 23,0 кв.м; 1-3 передпокій площею 13,8 кв.м; 1-4 кухня площею 10,3 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 11,8 кв.м; 1-8 санвузол площею 5,3 кв.м та господарських будівель: погріб з шийкою «Ж», сарай «Г», гараж «Е», вбиральня «З», навіс «К», сарай «М», ворота з хвірткою №1, огорожа №3, колодязь №5, яма вигрібна №6, огорожа №7. 21/100 частина будинку, що належить [PERSON] і перебуває у її фактичному користуванні, вхід до якої здійснюється через приміщення 2-8, складається з приміщень по плану: 2-3 житлова кімната площею 14,0 кв.м; 2-4 житлова кімната площею 9,9 кв.м; 2-7 житлова кімната площею 16,6 кв.м; 2-8 коридор площею 5,3 кв.м; 2- 9 передпокій площею 11,2 кв.м; 2-10 санвузол площею 6,0 кв.м; 2-11 кухня площею 12,2 кв.м. Власник 21/100 частини будинку [PERSON] фактично користується частиною будинку, вхід до якої здійснюється через приміщення 3-1, що складається з приміщень по плану: 3-1 коридор площею 7,0 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 11,2 кв.м; 3-5 житлова кімната площею 7,1 кв.м; 3-6 кухня площею 6,1 кв.м; 3-7 санвузол площею 2,2 кв.м та господарських будівель: сарай «Б», вбиральня «З», хвіртка №2, огорожа №4. Відповідно до Мирової угоди, підписаної депутатом округу та секретарем Бучанської міської ради, [PERSON] погодила умови користування земельної ділянки на якій розташовано будинок [ADDRESS] . (а.с. 27) Як вбачається з листів Відділення поліції №1 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області, [PERSON] неодноразово зверталася до поліції з приводу обмеження доступу до будинку за адресою: [ADDRESS] . В ході вивчення матеріалів звернення в діях осіб на яких вказувала Позивачка у своєму зверненні, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено. У зв`язку з чим було рекомендовано звернутись до суду з відповідним цивільним позовом для подальшого розгляду та вирішення питання по відшкодуванню завданого збитку і прийняття мір згідно чинного законодавства України, оскільки вирішення даних питань не входить до компетенції органів поліції. (а.с. 28-31) Правовий режим спільної часткової власності визначено главою 26 ЦК України. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 364 ЦК України,співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За положеннями п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» 37 від 04 жовтня 1991 року у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму. Оскільки, після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту існує технічна можливість виділити у відокремлене користування частину будинку [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, обставини, на які посилається позивач підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. На підставі ст.ст.15, 16, 114, 355-358, 364, 367 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 12, 81, 141, 247, 263-268 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved