Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Короткий зміст первісного позову. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та пені за прострочення виконання зобов`язання. В обґрунтування позову зазначає, що 11.03.2022 року сталося залиття квартири [ADDRESS] , та яка належить йому на праві власності. 17.03.2022 року відповідач [PERSON] написав розписку, у відповідності до якої визнав себе винним у залитті квартири [ADDRESS] та взяв на себе зобов`язання до 31.12.2022 року відшкодувати йому завдану матеріальну шкоду у розмірі 132 000,00 грн. 10.04.2022 року відповідач [PERSON] частково погасив заборгованість та перерахував на його картковий рахунок 20 000,00 грн. Разом з тим, іншу частину зобов`язань за розпискою, відповідач не погасив, внаслідок чого утворилась заборгованість, що складає 112 000,00 грн. 06.01.2023 року на адресу відповідача він направив претензію, у якій вимагав у [PERSON] повернути заборгованість за розпискою. 10.01.2023 року відповідач отримав письмову претензію, проте у добровільному порядку грошові кошти й досі не повернув. З огляду на викладене, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за розпискою у розмірі 112 000,00 грн., пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 38 080,00 грн. та судові витрати у розмірі 23 900,80 грн. (а.с. 19 т. 1). Короткий зміст зустрічного позову. 05.06.2023 року відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гарницький П.П., звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із зустрічною позовною заявою до позивача [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що 11.03.2022 року він приймав участь в обороні міста Києва, коли позивач [PERSON] зателефонував до нього та повідомив про залиття квартири [ADDRESS] . Приїхавши до будинку, в саму квартиру вони з позивачем не заходили, оскільки у [PERSON] в той час не було ключів від квартири. 17.03.2022 року перебуваючи у стані фізичного та емоційного виснаження, він не розібравшись в суті питання, підписав розписку, яку надрукував позивач. Вони з позивачем домовились, що позивач [PERSON] складе кошторис витрат, які необхідні для здійснення ремонту квартири та передасть його [PERSON] для оплати. В подальшому, під тиском позивача [PERSON] , 10.04.2022 року він перевів на рахунок позивача 20 000,00 грн., з метою покриття витрат з ремонту квартири. Разом з тим, позивач [PERSON] щоразу виставляв нові рахунки на оплату, які явно виходили за межі вартості ремонту внаслідок залиття квартири [ADDRESS] . Вважає, що розписка написана ним під впливом помилки та під тиском з боку позивача, проти його волі, а тому на підставі ч. 1 ст. 229 та ч. 1 ст. 231 ЦК України, вказаний правочин слід визнати недійсним та стягнути з позивача [PERSON] на його користь 20 000, 000 грн., які він безпідставно перевів позивачу та витрати на професійну правничу допомогу. Короткий зміст відзиву на первісний позов. У зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову. В обґрунтування посилається на те, що позивач [PERSON] невірно визначив предмет спору, оскільки його вимоги стосуються саме відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, а не стягнення заборгованості за розпискою. Так, в дату, коли сталося залиття квартири [ADDRESS] , тобто 11.03.2022 року позивач [PERSON] не викликав аварійну службу, щоб встановити причину залиття його квартири [ADDRESS] , встановити місце витоку води та відповідно визначити особу, яка винна у аварійній ситуації. Таким чином позивач [PERSON] на свій розсуд вирішив, що саме відповідач [PERSON] винний у залитті його квартири, проте належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Так в матеріалах справи відсутній Акт про наслідки залиття квартири [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи не містять Звіт з визначення вартості збитку, нанесеного позивачу, як власнику майна, для підтвердження розміру матеріальної шкоди, завданої залиттям його квартири. Враховуючи відсутність доказів його вини, а також те, що вимога позивача про стягнення пені в даному випадку є похідною від вимог про відшкодування матеріальної шкоди, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Водночас зазначає, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», яка на його думку повинна бути відповідачем у позові про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири [ADDRESS] (а.с. 103-147 т. 1). Короткий зміст відзиву на зустрічний позов. 07.11.2023 року від представника позивача [PERSON] адвоката Невкритого В.Ю. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він просить суд відмовити у її задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позовні вимоги [PERSON] стосуються саме стягнення заборгованості за борговою розпискою, а не відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, тому висновки відповідача [PERSON] у цій частині є помилковими. Разом з тим, доказів того, що розписка була написана відповідачем під тиском з боку позивача, доказів погроз в його адресу, відповідач не надає. Доказів того, що відповідач [PERSON] не розумів тексту розписки матеріали справи не містять, а переказ коштів у розмірі 20 000,00 грн. свідчать лише про визнання ним боргових зобов`язань. Крім того відповідач [PERSON] не звертався до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння його коштами. З огляду на викладене, вважає, що зустрічний позов поданий відповідачем [PERSON] лише з метою уникнення відповідальності по сплаті заборгованості за розпискою у розмірі 112 000,00 грн. (а.с. 211-219 т. 1). Рух справи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.03.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с. 19 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2023 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 83 т. 1). Ухвалою суду від 11.09.2023 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до розгляду (а.с. 189 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.12.2023 року закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті (а.с. 233 т. 1). Аргументи учасників справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Невкритий В.Ю. підтримав первісний позов, з підстав, викладених у ньому на просив задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову та вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечував. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Гарницький П.П. заперечував проти задоволення первісних позовних вимог, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Фактичні обставини справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.03.2022 року [PERSON] , без присутності свідків, була написана розписка наступного змісту: Я [PERSON] , дата народження [INFO] , паспорт серія № [NUMBER] , ІПН код [NUMBER] , визнаю себе винним у затопленні квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Матеріальну шкоду, що завдав [PERSON] (дата народження [INFO] , ІПН [NUMBER] ) на суму 132 000,00 грн. зобов`язуюсь відшкодувати у повному обсязі до 31 грудня 2022 року. У разі невиконання зобов`язання по відшкодуванні у встановлений строк, нараховується пеня 1% від загальної суми за кожен день простроченого строку (а.с. 9 т. 1). 10.04.2022 року [PERSON] перерахував на картковий рахунок [PERSON] суму коштів у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується Дублікатом квитанції АТ «КБ «Приватбанк» P241A2153253983C1231 від 10.04.2022 року (а.с. 10 т. 1). Як убачається з пояснень представників сторін, грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. були перераховані відповідачем на користь позивача на виконання зобов`язань, що виникли з розписки від 17.03.2022 року. Залишок грошових коштів, визначених у розписці від 17.03.2022 року, відповідачем позивачу не повернуто, при цьому зазначена обставина не оспорювалася жодною зі сторін. 06.01.2023 року позивач [PERSON] направив на адресу відповідача [PERSON] претензію з вимогою сплатити заборгованість за борговою розпискою від 17.03.2022 року у загальному розмірі 112 000,00 грн. (а.с. 11-12 т. 1). 10.01.2023 року відповідач [PERSON] особисто отримав претензію, що підтверджується витягом з онлайн-сервісу відстеження поштових відправлень по Україні АТ «Укрпошта» (а.с. 12 т. 1). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За змістом ст.ст. 13, 175 Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд цивільних справ виключно в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням підстав і предмета позову, визначених позивачем. При цьому суд позбавлений права з власної ініціативи змінювати предмет чи підстави позову, а також виходити за межі заявлених вимог. Такий підхід відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого саме сторони визначають межі судового розгляду, обсяг своїх вимог та заперечень. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за розпискою та пені за прострочення грошового зобов`язання, визначеного в борговій розписці. Тобто предметом позову є грошові кошти, а підставою позову - боргова розписка. Відповідачем [PERSON] заявлено зустрічну позовну вимогу до позивача [PERSON] про визнання розписки недійсним правочином та повернення переданих ним за розпискою грошових коштів, як безпідставно набутих коштів. Тобто предметом позову є розписка, як правочин, та отримані за розпискою грошові кошти, а підставою - обставини, які передували її підписанню. Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог основного та зустрічного позовів, суд дійшов наступних висновків. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] , то суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Позивач [PERSON] вважає розписку договором, тобто правочином, за змістом якого відповідач [PERSON] взяв на себе зобов`язання сплатити йому 132 000,00 грн. та частково виконав це зобов`язання, сплативши 11.04.2022 року суму коштів у розмірі 20 000,00 грн. Отже невиконаним залишається грошове зобов`язання у розмірі 112 000,00 грн. Надаючи правову оцінку борговій розписці, суд дійшов висновку, що вона не є договором (правочином) у розумінні норм цивільного права. Стаття 202 Цивільного кодексу України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин, зокрема договір, є однією з найпоширеніших підстав виникнення, зміни та припинення цивільних правовідносин у системі юридичних фактів. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова ВС від 12.05.2022 року у справі № 756/15123/18). Загальні засади встановлення, виконання та припинення договірних зобов`язань, правові наслідки їх порушення, а також окремі види правочинів (договорів) врегульовані нормами Цивільного та Господарського кодексів України. Виходячи з аналізу цих норм, написана відповідачем розписка від 17.03.2022 року за своїм змістом не відноситься до жодного різновиду договорів (правочинів). Окремо суд зауважує, що відповідно до законодавства розписка взагалі не може вважатись договором (правочином), а може бути документом, що видається на підтвердження укладення договору позики та його умов, тобто не є договором позики, а лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.10.2020 року у справі №194/1126/18 (№ 61-6634св20). Більш того, сторони визнають, що спір між ними виник внаслідок події (факту) залиття квартири позивача, тобто правовідносини між ними є недоговірними. Недоговірні відносини - це такі відносини, коли порушення права не пов`язане з порушенням якогось конкретного договірного зобов`язання між сторонами. Недоговірні зобов`язання - це зобов`язання, які виникають за відсутності укладеного між сторонами договору, в силу певних юридичних фактів. До недоговірних зобов`язань згідно Цивільного кодексу України відносяться, зокрема, зобов`язання із відшкодування шкоди. Підставою виникнення позадоговірних зобов`язань є не договір, а юридично значимі дії. Такі дії можуть бути як правомірними так і неправомірними. Зміст позадоговірних зобов`язань базується не на договорі, а на законі, а також на односторонньому волевиявленні або адміністративному акті. Зокрема, зобов`язання із заподіяння шкоди (інколи їх називають зобов`язаннями із правопорушення або деліктними зобов`язаннями) - найпоширеніший вид недоговірних зобов`язань. Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України вони виникають внаслідок неправомірного порушення особистих немайнових, а також майнових прав фізичної або юридичної особи та спрямовані на забезпечення найбільш повного поновлення порушених прав за рахунок заподіювана шкоди або інших осіб, на яких законом покладено обов`язок відшкодування шкоди. З вказаних підстав позов про стягнення боргу за розпискою задоволенню не підлягає з огляду на те, що розписка не правочином (договором), а отже не є підставою для виникнення у відповідача зобов`язання, а у позивача - права за цією розписко. Також з вказаних підстав не підлягає задоволенню позов в частині стягнення з відповідача пені за невиконання зобов`язання, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про стягнення боргу за розпискою від 17.03.2022 року. Щодо зустрічних позовних вимог відповідача [PERSON] , то суд також вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тобто, недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 161/3245/15- ц). Як було встановлено судом, написана відповідачем розписка не є договором (правочином), а тому не може бути визнана недійсною, оскільки вона є лише письмовим доказом факту передачі грошових коштів на підтвердження існування боргового зобов`язання. З вказаних підстав, зустрічний позов в частині визнання правочину недійсним задоволенню не підлягає. Також не підлягає задоволенню зустрічний позов в частині повернення безпідставно набутих коштів. Право вимоги про повернення виконаного за недійсним правочином передбачено ст. 1212 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання розписки недійсним правочином, то й правова підстава набуття позивачем грошових коштів залишається чинною. Вимога відповідача про повернення 20 000,00 грн. є похідною від вимоги про визнання розписки недійсною, а відтак також підлягає відмові у її задоволенні. Судові витрати. У зв`язку з відмовою у задоволенні основного та зустрічного позовів, понесені сторонами судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у якій зазначено, що у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed