Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Кременчуцька окружна\~прокуратура звернулася\~до суду\~із зазначеним\~позовом до\~відповідачів,\~в якому\~прохають визнання\~незаконними та\~скасувати рішення\~Дмитрівської сільської\~ради м.\~Комсомольська від\~26.08.2010\~та визнати\~недійсним договір\~купівлі-\~продажу земельної\~ділянки за\~кадастровим номером\~5310290309:09:009:0500,\~НОІ №311366,311367\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] .\~Скасувати у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно державну\~реєстрацію права\~власності [PERSON] \~на земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~5310290309:09:009:0500.\~Скасувати в\~Державному земельному\~кадастрі державну\~реєстрацію земельної\~ділянки загальною\~площею 0,2500\~га з\~кадастровим номером\~5310290309:09:009:0500. Заявлені вимоги мотивують тим, що за\~результатами моніторингу даних публічної кадастрової карти України на офіційному веб-сайті (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta) та у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42021172030000004 від 30.03.2021 за ч. 1ст.\~367\~КК України по факту надання Дмитрівською сільською радою земельних ділянок лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Кременчуцьке лісове господарство», громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків і споруд (присадибна ділянка), Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 на території села Кияшки Горішньоплавнівської міської територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області. Вказував, що у п. 1.1 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 483229, який 05.10.2010 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 011054700203. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Так в позовній заяві зазначено, що рішенням п`ятдесят восьмої сесії сьомого скликання Горішньоплавнівської міської ради від 07.07.2020 «Про реорганізацію територіальних громад» Дмитрівська сільська рада міста Горішні Плавні Полтавської області реорганізована в Дмитрівський старостинський округ, правонаступником майна та обов`язків Дмитрівської сільської ради є Горішньоплавнівська міська рада Кременчуцького району Полтавської області. При цьому окружною прокуратурою було встановлено, що вищезазначена земельна ділянка вибула у приватну власність на підставі рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» від 26.08.2010 всупереч вимогам земельного і лісового законодавства, оскільки в силу положень ст. ст.20,57,84\~Земельного кодексу\~України та ст.\~5\~Лісового кодексу\~України належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Посилаючись на вказані норми просять визнати незаконним та скасувати п. 1.1 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] . Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500, НОІ №311366 № 311367, № 299 від 07.05.2020, виданий приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Скрит Л.Г. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 07.05.2020 № 52170594, номер запису про право власності №36436175; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 36436175) на підставі рішення приватного нотаріуса Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Скрит Л.Г. від 07.05.2020 з одночасним припиненням речових прав власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22.05.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву ,згідно якого просить у позові відмовити через його необґрунтованість та безпідставність. Крім того посилається на те, що прокурор звернувся до суду після спливу позовної давності. В судовому засіданні прокурор Хомлюк О.В. просила позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у ній. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача [PERSON] адвокат Голосний В.О. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, спірну земельну ділянку він придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу в 2020 році для будівництва та обслуговування житлового будинку, якою він відкрито та добросовісно користувався на протязі 2 років, а з дня реєстрації права власності першого набувача і до звернення прокурора до суду з даним позовом (05.07.2022 року ) минуло більше 10 років, з урахуванням зворотності в часі редакції ст. 388 ЦК України, від 09.04.2025, відсутні правові підстави для задоволення позову. Представник третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином, у справі наявна заява про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомленйи належним чином. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Мілінський І.М. в судовому засіданні проти позови заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Крім того було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що відповідно до статуту ДП «Кременчуцьке лісове господарство» в інтересах якого звернувся заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури що свідчить також про можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки Полтавським обласним управлінням мисливського господарства наприкінці 2010 року та звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів держави. Відповідно до Статуту ДП «Кременчуцьке лісове господарство» вказане підприємство комітету лісового господарства України та координується Полтавським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, в інтересах якого з позовом до суду звернувся заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури, що свідчить також про можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки Полтавським обласним управлінням мисливського господарства наприкінці 2010 року та звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів держави. Однак з позовом до Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області до [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Мамон О.Є. звернувся до суду лише 06.07.2022 року, тобто, після спливу позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши справу в межах заявлених вимог приходить до наступного висновку. У відповідності з ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 площею 0,25 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.28). Згідно рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.33). Так на підставі вказаного рішення було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 площею 0,25 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] серії ЯЛ№483229 на ім`я [PERSON] (а.с.49-50). Згдіно інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 172 від 16.03.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 площею 0,2500 га в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та ВО «Укрдержліспроект» має частковий перетин з межами Державного лісового фонду України, орієнтовна площа перетину 0,2381 га (кв. [ADDRESS] Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство») (а.с.51). Відповідно до інформації ДП «Кременчуцьке лісове господарство» від 10.05.2022 № 168 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва погодження на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення підприємство не надавало, в довгострокове тимчасове користування лісові ділянки в межах даного кварталу Дмитрівського лісництва не надавались (а.с. 53). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.05.2020 [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 (а.с. 43-44). Висновком експертів комплексної судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою № 1026/1027/1028 від 30.09.2021 Полтавського відділення «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», проведеної у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42021172030000004 від 30.03.2021, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 частково накладаються на земельну ділянку кварталу 22 ДП «Кременчуцьке лісове господарство» має перетин з землями Державного лісового фондуквартал 22 Дмитрівського лісництва ДП «Кременчуцьке лісове господарство» площею 0,2391 га, що становить 95 % приватизованої земельної ділянки. За вказаних обставин, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» та висновком судової земельно-технічної, оціночно-земельної та експертизи з питань землеустрою. Із листа Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.05.2021 № 02-15/387, вбачається, що Управління не погоджувало вилучення з постійного користування ДП «Кременчуцьке лісове господарство» земель лісового фонду в межах 22 кварталу Дмитрівського лісництва з метою подальшого використання для житлового будівництва, зокрема і спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500. Також зазначено, що спірна земельна ділянка не передавалась у тимчасове користування (а.с.101). Згідно листа Полтавської обласної державної адміністрації від 02.06.2022 № 02.1-05/7130 інформація про вилучення чи зміну цільового призначення земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Кременчуцьке лісове господарство» в межах Дмитрівського лісництва разом із зібраними матеріалами надійшла до обласної адміністрації лише 09.05.2022, 21.04.2022 відповідно до листів Кременчуцької окружної прокуратури. Так в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] Мілінським І.М. та представником третьої особи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтею 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина першастатті 261 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 45\~ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьоїстатті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому суд зазначає, що прокурор довідався про порушення норм земельного та лісового законодавства щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5310290309:09:009:0500 у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42021172030000004 відомості про яке внесено 30.03.2021 року, а з позовом до суду прокурор звернувся 05.07.2022 тобто в межах строку позовної давності. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). У частині третій\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Кременчуцькою окружною прокуратурою 21.04.2021 за № 52-3627 вих 22 скеровано на адресу Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства, 21.04.2022 та 09.05.2022 за № 52-3625 вих 22,52-4208вих22 на адресу Полтавської обласної військової адміністрації листи щодо самостійного вжиття заходів та звернення до суду з позовом про скасування рішення Дмитрівської сільської ради, скасування державного акта про право приватної власності та повернення земельної ділянки державі. Необхідність втручання органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв?язку з тим, що протягом розумного строку зазначені органи самостійно не звернулися до суду з відповідним позовом. Полтавською обласною військовою адміністрацією листом від 29.04.2022 № 2126а/1/01-52 повідомлено, що остання зацікавлена у використанні земель лісового фонду виключно відповідно до вимог чинного законодавства України, та просить надати копії підтверджуючих документів для прийняття рішення щодо захисту інтересів держави в суді. Враховуючи дотримання до подання позову в цій справі процедури, передбаченої\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право здійснювати представництво відповідні функції у спірних правовідносинах. У\~статті 14 Конституції України\~передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини четвертої\~статті 116 ЗК України\~передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. \~ \~ \~ \~Отже суд зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту з наступних підстав. Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, Державного акта про право власності на земельну ділянку першого власника недійсними (незаконними) та їх скасування також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою Такі правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 , від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18), в задоволенні вищевказаних позовних вимог прокурора в цій частині слід відмовити саме з вказаних підстав. Відповідно достатті 19 Земельного кодексу України(далі -ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина другастатті 1\~Лісового кодексу (далі -ЛК України). Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина другастатті 3 ЗК України). За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України). Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України). Частиною другою статті 5\~ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Згідно пункту 5 розділу VIII\~«Прикінцеві положення»\~ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно до статті 33\~ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей; встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону. Відповідно до змісту\~статті 21 цього Закону\~та статті 31\~ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними. Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності. Стаття 57\~ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Аналогічне положення міститься й устатті 20 ЗК України. Відповідно до частин першої, другої та четвертоїстатті 20 ЗК Українивіднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Згідно зі статтею 55\~ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~8, ч. 1 ст.\~9 ЛК України\~у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно\~ст. 10 ЛК України\~ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до\~статті 12 ЛК України\~громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Із матеріалів справи вбачається, що п. 1.1 рішення Дмитрівської сільської ради міста Комсомольськ Полтавської області від 26.08.2010 «Про виділення та передачу у власність земельних ділянок громадянам для індивідуальної забудови» передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 483229, який 05.10.2010 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 011054700203 та у подальшому 07.05.2020 року продав спірну земельну ділянку [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки 5310290309:09:009:0500, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області . Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] отримавши у власність земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки та відкрито користується нею протягом п`яти років є добросовісним набувачем. При цьому прокурор не довів його винної, протиправної поведінки як набувача земельної ділянки. Таким чином, факт набуття [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки на підставі відплатного договору та недоведеність прокурором обізнаності останнього про будь-які обмеження продавця щодо відчуження спірної земельної ділянки свідчить про відсутність підстав вважати його дії недобросовісними. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар. У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна. Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року при розгляді справи № 128/680/21. В даному випадку, виділена земельна ділянка , яку придбав за договором купівлі-продажу [PERSON] , розташована в межах населеного пункту с. Кияшки та вже мала самостійну поштову адресу. Також Верховний Суд звернув увагу, що 09 квітня 2025 року набув чинності\~Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким внесено зміни до статей\~261,\~388,\~390,\~391 ЦК України, і який має бути враховано судами з огляду на частину другу розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. За змістом\~ст. 388 ЦК України\~держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації. Згідно ч. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Враховуючи, що [PERSON] є добросовісним набувачем, спірну земельну ділянку він придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу в 2020 для будівництва та обслуговування житлового будинку, якою він відкрито та добросовісно користувався на протязі більше 5 років, , з урахуванням зворотності в часі редакції\~ст. 388 ЦК України, від 09.04.2025, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. За вказаних обставин, позовні вимоги до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed