Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

06.03.2025 року позивачка [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом в якому просила: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 65, видане приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазур Р.Л. 26 січня 2024 року [PERSON] , яким посвідчено її право на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,07 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 71304950 від 26.01.2024 15:02:28 та запис про право власності за номером 53457203; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 64 видане приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазур Р.Л. 26 січня 2024 року [PERSON] , яким посвідчено її право на 1/3 частку житлового будинку, зазначеного на плані під літ. «А», загальною площею 130,8 кв. м., житловою площею 78,6 кв. м. 3 відповідними господарськими будівлями і спорудами: літ. «а» - навіс; ганок; ганок; літ. «Б» - баня; літ. «В» - навіс; «І, ІІ» - каналізаційні споруди; «І» - колонка питна; «1,2» - огорожа кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 71304950 від 26.01.2024 15:02:28 та запис про право власності за номером 53457133; - визнати право власності на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,07 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; - визнати право власності на 1/6 частку житлового будинку, зазначеного на плані під літ. «А», загальною площею 130,8 кв. м., житловою площею 78,6 кв. м. з відповідними господарськими будівлями і спорудами: літ. «а» - навіс; ганок; ганок; літ. «Б» - баня; літ. «В» - навіс; «І, ІІ» - каналізаційні споруди; «І» - колонка питна; «1,2» - огорожа кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, який находиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . - стягнути з відповідачки на користь позивачки, понесені нею судові витрати, у тому числі витрати на оплату професійної правничої допомоги. В обґрунтування позову позивачка зазначала, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За час перебування у шлюбі подружжям у 2008 році, за спільні кошти, за договором купівлі-продажу від 24.06.2008 року за №3923 було придбано земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155 в [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці подружжям за спільні кошти та спільною працею побудовано житловий будинок з господарськими спорудами. Вказаний житловий будинок було зареєстровано за чоловіком позивачки - [PERSON] . В подальшому [PERSON] помер та спадкоємцями померлого стали його дружина позивачка [PERSON] та дочки [PERSON] (третя особа), [PERSON] (відповідачка). Заповіт спадкодавцем не складався. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дочки, шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Позивачка, заявою від 20.07.2023 року відмовилась від прийняття спадщини на користь доньки померлого [PERSON] . При цьому, позивачка не мала наміру відмовлятись від своєї частки у спільному майні подружжя. 21.04.2024 року представником позивачки було подано заяву приватному нотаріусу Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазуру Р.Л. про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на частину земельної ділянки та частину будинку. Листом від 28.05.2025 року приватний нотаріус Мазур Р.Л. повідомив, що [PERSON] 20.07.2023 року подано заяву про відмову від прийняття спадщини на корись доньки померлого, а також зазначив, що [PERSON] в цій заяві заявлено про те, що вона не претендує на видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, яке було заявлено після смерті [PERSON] на ім`я спадкоємців першої черги на підставі ст. 1261 ЦК України. Нотаріусом видано спадкоємцям (двом дочкам померлого) свідоцтва про право власності на спадщину на все майно, яке належало на праві спільної сумісної власності подружжя. Тобто, до спадкового майна нотаріусом помилково включено частку, що належить позивачці на праві спільної сумісної власності та не виділено частки позивачки у спільному майні подружжя. Таким чином, відповідачка безпідставно отримала право власності на частину майна в порядку спадкування, яке належить позивачці на праві спільної сумісної власності. Відповідачка отримала свідоцтво про право власності за законом на 1/3 частку житлового будинку та свідоцтво на право на спадщину за законом на 1/3 частку земельної ділянки. Однак, при розподілі спадкового майна за законом відповідачка мала б отримати по 1/6 частці земельної ділянки та будинку. Позивачка вказує, що подаючи заяву приватному нотаріусу про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого, вона не мала наміру позбутися належної їй частки у спільному майні. Нотаріус сам запропонував текст заяви, не пояснив позивачці наслідки відмови від видачі свідоцтва про частку у спільному майні подружжя. При цьому, позивач вважала, що може отримати таке свідоцтво у будь-який час. Між спадкодавцем та позивачкою шлюбний договір щодо режиму спільного майна не укладався, домовленості щодо розподілу часток між подружжям не було. Позивачка вказує, що зверталась до відповідачки із пропозицією врегулювати спірне питання у позасудовому порядку, однак отримала відмову. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазура Р.Л. належним чином завірену копію спадкової справи за №17/2023, номер у спадковому реєстрі 70969286, заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Витребувані документи надійшли на адресу суду 25.04.2025 року. Також, 25.04.2025 року до суду від приватного нотаріуса Мазура Р.С. надійшли пояснення щодо позову в яких вказано, що після смерті [INFO] [PERSON] , відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,0700 га, кадастровий номер 3221885201:05:0155, за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №346880 (перевірити чи надавала позивач згоду на купівлю неможливо) та житлового будинку [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 21.05.2014 року (правовий статус майна, яка спільної власності подружжя виявити неможливо), але вказане майно було набуто померлим за час перебування у шлюбі з позивачкою. Позивачка та відповідачка є спадкоємицями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Позивачка, у встановлений строк, а саме 20.07.2023 року звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №54 про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого [PERSON] , в якій заявляла ще й про те, що вона не претендує на видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Вказану заяву було прийнято нотаріусом відповідно до Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України, 29.01.2009 року, де вказано, що позивач скористалась своїм правом подати заяву про те, що вона не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Відповідачка у встановлений строк, а саме 28.11.2023 року, через представника, подала заяву за №100 про прийняття спадщини. На підставі поданих документів, приватним нотаріусом, 17.01.2024 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, відповідно до яких донька померлого [PERSON] отримала 2/3 частки (з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовилась позивачка), а відповідачка донька спадкодавця [PERSON] отримала 1/3 частку, вказаного майна 26.01.2024 року. Нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності зазначених часток, згідно вимог чинного законодавства. 24.05.2024 року (тобто через 4 місяці), позивачка повторно, через представника [PERSON] , звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Листом від 28.05.2024 року, вих. №87/02-14 представнику позивачки було повідомлено про те, що позивачкою було заявлено про відмову від отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та про те, що нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (у відповідних частках) спадкоємцям першої черги на все заявлене майно спадкодавця. Доводи позивачки щодо необізнаності зі змістом поданої заяви за №54 від 20.07.2023 року, спростовуються змістом самої заяви, з якої вбачається, що позивачці роз`яснено зміст ст.ст. 60-65 СК України. Крім того, нотаріус зазначив, що при вирішенні даного спору правовій оцінці підлягають також дії (поведінка) учасника цивільних відносин з приводу дотримання принципу добросовісності. У даному випадку, позивачка висловила прямо своє право на відмову від прийняття спадщини та про те, що не претендує на видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Сам факт набуття майна у шлюбі є суперечливим, оскільки з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №346880 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 21.05.2014 року не вбачається правового статусу майна, як спільної сумісної власності подружжя, на що вказує позивачка. Таким чином, нотаріус вважає, що при вчиненні нотаріальних дій, щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] , було дотримано вимог закону. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.04.2025 року залучено до участі у вказаній справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідачки - [PERSON] 29.05.2025 року до суду від представника позивачки адвоката Деняк В.І. надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких вказано, що третьою особою не виконано вимоги ст. 71 Закону України «Про нотаріат» та здійснено дії, що не узгоджуються із наведеними положеннями, що підтверджується матеріалами спадкової справи, копія якої надана суду та не перевірено факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Також, як вбачається із тексту статті, видача свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя у разі смерті орного з них не обмежується часовими рамками. Закон лише встановлює вимогу до місця видачі такого документу. Зі змісту заяви, виготовленої нотаріусом технічними засобами та підписаної позивачкою, встановлюється, що третьою особою (ймовірно) з`ясовано обізнаність позивачки зі змістом ст. ст. 60-65 СК України, та роз`яснено (ймовірно) позивачці зміст ст. ст. 1269, 1270 та 1273, 1274 ЦК України. Тобто нотаріусом з`ясовано (ймовірно) у позивачки питання щодо її обізнаності про підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України), про визначення об`єктів права спільної сумісної власності (ст. 61 СК України), про умови виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові (ст. 62 СК України), про здійснення подружжям права спільної сумісної власності (ст. 63 СК України), про право подружжя на укладення договорів між собою (ст. 64 СК України) та право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 65 СК України) та роз`яснено (ймовірно) положення закону про подання заяви про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України), про строки для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК України), про право на відмову від прийняття спадщини (ст. 1273 ЦК України), про право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи (ст. 1274 ЦК України). А це означає, що інші питання нотаріусом позивачці не були роз`яснені та не було з`ясовано чи розуміє позивачка зміст фрази «на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя не претендую» та наслідки включення нотаріусом цієї фрази у заяву. Крім того, позивачка звернулася до нотаріуса за послугою щодо нотаріального оформлення спадщини, а не за послугою нотаріального посвідчення розпорядження часткою у праві спільної сумісної власності. Третя особа у поясненнях, наданих суду, наголошує на тому, що Методичні рекомендації є обов`язковими до застосування нотаріусами. Як встановлюється із аналізу матеріалів спадкової справи, жодним чином не доведено, що майно перебувало в особистій приватній власності спадкодавця. Отже, нотаріус не мав жодних підстав для розподілу між спадкоємцями частки, яка не входить до складу спільного майна. Варто звернути увагу суду на той факт, що нотаріус, надаючи суду пояснення та посилаючись на Методичні рекомендації, наводить їх не у повному обсязі, що викривлює їх суть. Так, нотаріусом «упущено», що у Методичних рекомендаціях описано можливість подання заяви тим з подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, тільки якщо таке майно є особистою приватною власністю спадкодавця. А це означає, що право того з подружжя, хто є живим, не претендувати на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя виникає за умови, що майно є особистою приватною власністю померлого. У заяві про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка від 20.07.2023 року, виготовленій нотаріусом технічними засобами, що міститься у спадковій справі за №17/2023, позивачка не визнавала майно особистою приватною власністю спадкодавця. Позивачка мала намір відмовитись від прийняття спадщини на користь [PERSON] і не мала наміру відмови від своєї частки у спільному майні подружжя. Позивачка не визнавала право особистої приватної власності спадкодавця на майно. Дії позивачки є послідовними та добросовісними. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачкою нотаріусу були надані документи, які свідчать про набуття майна під час шлюбу: свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 21.07.1989 року; державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ за №346880, виданий Лютізькою сільською радою Вишгородського району Київської області, 19.10.2011 року; свідоцтво про право власності на житловий будинок серія [NUMBER] , виданого 21.05.2014 реєстраційного службою Вишгородського районного управління юстиції в Київській області. Той факт, що майно набуто в період перебування спадкодавця і позивачки у шлюбі, в силу приписів ст. 60 СК України, дає підстави визначити статус майна, як майна, належного дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, оскільки вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Наведене спростовує твердження нотаріуса про те, що факт набуття майна у шлюбі є суперечливим. Також твердження третьої особи про суперечливість набуття майна у шлюбі спростовується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим нотаріально та довідкою нотаріуса про отримання згоди подружжя при вчиненні нотаріальної дії. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з`явилась, при цьому до суду від представника позивачки адвоката Деняк В.І. надійшла заява, в якій остання просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання жодного разу не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, крім того повідомлялась через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, а тому суд, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без її участі. Третя особа приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Мазур Р.С. в судове засідання не з`явився, при цьому надав на адресу суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, при цьому надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 17.09.2025 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні\~права\~щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених\~законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини: 21.07.1989 року між [PERSON] та [PERSON] (позивачка) зареєстровано шлюб, про що 21.07.1989 року в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №114. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Вказане підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 16). 24.06.2008 року між [PERSON] (як продавець) та [PERSON] (як покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0700 га від земельної ділянки загальною площею 0,1855 га кадастровий номер 3221885201:05:3050154, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №3923 (а.с. 168-169). До матеріалів справи, також долучено нотаріально посвідчену згоду дружини [PERSON] на покупку земельної ділянки та довідку приватного нотаріуса Голуб Н.М. про вчинену нотаріальну дію (а.с. 170 (на звороті)). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.06.2023 року (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на: земельну ділянку з кадастровим номером 3221885201:05:3050155, загальною площею 0,0700 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що належала померлому відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №346680 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2008 року №3923 (а.с. 103-109) та на житловий будинок загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 78,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.05.2014 року, індексний номер: 21961188 (а.с. 98-102). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] стали: його дружина [PERSON] (а.с. 16), а також його доньки [PERSON] (а.с. 83) та [PERSON] (а.с. 117-118). 20.07.2023 року приватним нотаріусом Вишгородського обласного нотаріального округу Київської області Мазурем Р.Л. зведено спадкову справу за №17/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 75-138). Із вказаної спадкової справи слідує, що 20.07.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №53 про прийняття спадщини (а.с. 77). Також, 20.07.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №54, в якій вказала, що вона вільно володіючи українською мовою, усвідомлюючи значення своїх дій та при можливості керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, заявила про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її чоловіка [PERSON] , на користь доньки померлого [PERSON] , [INFO] . У заяві також вказано, що [PERSON] нотаріусом роз`яснено зміст ст. ст. 60-65 СК України, ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, відповідно до яких ця заява може бути відкликана нею протягом 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не претендує. Також, нотаріусом їй роз`яснено зміст ст .ст. 1273 та 1274 ЦК України (а.с. 78). Як слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за №73279882 від 20.07.2023 року за життя [PERSON] заповіти/спадкові договори не складалися (а.с. 80 (на звороті)). 28.11.2023 року відповідачка [PERSON] звернулась до органів нотаріату за належністю із заявою за №100 про прийняття спадщини (а.с. 88-94). 17.01.2024 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №3, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті батька [PERSON] та прийняте нею заявою за №53 від 20.07.2023 року (а.с. 96). 17.01.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазурем Р.Л. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №16 (а.с. 110, 112). Також, 17.01.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазурем Р.Л. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №17 (а.с. 111, 113). 23.01.2024 року [PERSON] , діючи від імені відповідачки [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №6, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті батька [PERSON] та прийняте нею заявою за №100 від 28.11.2023 року (а.с. 114). 26.01.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазурем Р.Л. видано відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №64 (а.с. 125, 127). Також, 26.01.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазурем Р.Л. видано відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0700 га, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №65 (а.с. 125, 128). 21.05.2024 року [PERSON] , діючи від імені позивачки [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні після смерті [PERSON] (а.с. 129-131). Листом 28.05.2024 року за вих. №87/02-04 приватний нотаріус Мазур Р.Л. повідомив [PERSON] , що в рамках спадкової справи за №17/2023, до майна померлого [INFO] [PERSON] 20.07.2023 року [PERSON] було подано заяву про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого [PERSON] , а також [PERSON] в цій заяві заявлено про те, що вона не претендує на видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (а.с. 135). Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Таким чином судом встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] стали: його дружина позивачка [PERSON] , а також його доньки [PERSON] (третя особа) та [PERSON] (відповідачка). Як було встановлено судом вище, під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] (позивачка) набули земельну ділянку з кадастровим номером 3221885201:05:3050155, загальною площею 0,0700 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що належала померлому відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №346680 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2008 року за №3923 та на житловий будинок загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 78,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.05.2014 року, індексний номер: 21961188. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оцінюючи матеріали справи, суд вважає встановленим, що набуте за час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] майно, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 3221885201:05:3050155, загальною площею 0,0700 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та житловий будинок загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 78,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак належить подружжю у рівних частках, тобто по 1/2 частці. Пунктом 12 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за №7 роз`яснено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов`язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, як і рівність часток подружжя у вказаному майні, не спростована під час розгляду цієї справи, а тому частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив іншого (позивачки), не входить до складу спадщини і не включається до спадкової маси. Будь-яких доказів того, що позивачка визнала ту обставину, що спірний будинок і земельна ділянка є особистою власністю спадкодавця, матеріали справи не містять та учасники провадження на такі обставини не посилалися. З урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку, що до складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшла лише частина спірних будинку та земельної ділянки, які належала останньому, як частка у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених ЦК України. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) унормовано главою 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5. Так, відповідно до п. 2.1. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, при видачі свідоцтва нотаріус витребує документ, який посвідчує шлюбні відносини та/або розірвання шлюбу, в порядку, встановленому чинним законодавством, або отримує ці відомості шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2.2. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя (колишнього подружжя) на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку. Відповідно до п. 2.3. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5 при видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на житловий будинок, квартиру та інше нерухоме майно нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. Видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. У матеріалах спадкової справи, яка надана приватним нотаріусом, міститься копія свідоцтва про шлюб позивачки [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , а тому твердження нотаріуса про суперечливість набуття майна у шлюбі є недоцільним. Розділом 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України, 29.01.2009 року передбачена видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (надалі Рекомендації). Так, у відповідності до п. 1 Розділу 4 Рекомендацій у разі смерті одного з подружжя нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім`я того з подружжя, який помер. Згідно з п. п. 2, 3 Розділу 4 Рекомендацій Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який пережив, і який має право на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Нотаріус роз`яснює такій особі її право на подання заяви про видачу свідоцтва та порядок його видачі. Та обставина, що той з подружжя, який пережив, є одночасно і єдиним спадкоємцем, не може бути підставою для відмови у видачі йому свідоцтва про право власності. Одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Така заява подається нотаріусу у письмовій формі як особисто, так і через представника, якщо останньому надано такі повноваження. Не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна. За змістом ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що дійсно 20.07.2023 року позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою, в якій вона вільно заявила про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її чоловіка [PERSON] , на користь доньки померлого [PERSON] , [INFO] . У вказаній заяві також вказано, що [PERSON] нотаріусом роз`яснено зміст ст. ст. 60-65 СК України, ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, відповідно до яких ця заява може бути відкликана нею протягом 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не претендує. Також, нотаріусом їй роз`яснено зміст ст. ст. 1273 та 1274 ЦК України, однак, навіть за умови вчинення таких дій, належна позивачці частина спірних будинку та земельної ділянки не увійшли б до складу спадкового майна, оскільки до його складу входить лише те майно, що належало спадкодавцю. Згідно з підп. 4.21 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5 (далі - Порядок № 296/5), при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Посилання нотаріуса на недобросовісність поведінки позивачки, оскільки із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя вона звернулась через чотири місяці після отримання свідоцтв про право нас спадщину іншими спадкоємцями не заслуговують на увагу, оскільки нормами чинного законодавства не встановлено строк протягом якого особа має звернутися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, в ст. 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 14.11. 2018 року у справі за №2-1316/2227/11. Враховуючи наведене вище, а також беручи до уваги, що частка позивачки у спільному майні подружжя не входить до складу спадкової маси спадкодавця [PERSON] , суд приходить до висновку, що нотаріусом помилково було визначено спадкову масу майна, яка залишилась після смерті спадкодавця, включивши до неї частку, що належала позивачці, як спільне майно подружжя. У зв`язку з цим, видані свідоцтва про право на спадщину за законом підлягають скасуванню на підставі ст. 1301 ЦК України. Разом з тим, з урахуванням принципу диспозитивності, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, та того, що позивачкою заявлено позовні вимоги виключно щодо скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих відповідачці [PERSON] , суд не має можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №65, видане 26.01.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Мазур Р.Л. на ім`я відповідачки [PERSON] , яким посвідчено право останньої на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №64, видане тим же нотаріусом 26.01.2024 року на ім`я відповідачки [PERSON] , яким посвідчено її право на 1/3 частку житлового будинку загальною площею 130,8 кв. м., житловою площею 78,6 кв. м., з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] підлягають визнанню недійсними. Та, з урахуванням похідного характеру задоволенню підлягають і вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачки на вказані частки земельної ділянки та житлового будинку. Щодо вимог позивачки про визнання за нею права власності на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,07 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221885201:05:305:0155, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на 1/6 частку житлового будинку, який находиться за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне: Так, згідно вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі за №227/3750/19 (провадження за №61-16069св20). Як вже встановлено судом, 20.07.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Мазура Р.Л. із заявою за №54, в якій вона заявила про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її чоловіка [PERSON] , на користь доньки померлого [PERSON] , [INFO] . У вказаній заяві також вказано, що [PERSON] нотаріусом роз`яснено зміст ст. ст. 60-65 СК України, ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, відповідно до яких ця заява може бути відкликана нею протягом 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не претендує. Також, нотаріусом їй роз`яснено зміст ст. ст. 1273 та 1274 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч.ч. 5, 6 ст. 1273 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Статтею 1275 ЦК України передбачені правові наслідки відмови від прийняття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Таким чином, враховуючи, що позивачка [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті спадкодавця [PERSON] на користь своєї доньки [PERSON] , суд доходить висновку, що вона втратила право на отримання 1/6 частки спадкового майна, від якої відмовилася. Зазначена відмова не була визнана недійсною, не скасована та не відкликана у межах строку, встановленого законом для прийняття спадщини, а тому є такою, що породжує належні правові наслідки. Враховуючи викладене та дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових втрат суд зазначає про наступне: Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 11 706,00 грн., з яких 4 844,80 грн. за 4 вимоги немайнового характеру та 6 861,20 грн. за 2 вимоги майнового характеру. З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме задоволення 4 позовних вимог немайнового характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 844,80 грн. Витрати по сплаті судового збору за 2 позовні вимоги майнового характеру у сумі 6 861,20 грн. підлягають залишенню за позивачкою. Крім того, у прохальній частині позовної заяви позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідачки витрат на оплату професійної правничої допомоги. Разом з тим, враховуючи, що позивачка зазначила про намір подати детальний розрахунок фактично понесених витрат протягом п`яти днів з моменту проголошення судового рішення у справі, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд наразі не вирішує питання щодо їх стягнення.

Outcome: partial