Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у суд з позовом до відповідача [PERSON] про визначення частин у праві власності на нерухоме майно. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з відповідачем [PERSON] позивачка перебувала у шлюбі, який було розірвано згідно рішення Хустського районного суду 11 грудня 2024 р., що підтверджується копією рішення суду по справі № 309/5191/24 від 11.12.2024 р. Під час шлюбу вони разом з відповідачем побудували будинок за адресою [ADDRESS] , загальною площею 134 м. кв. Згідно інформації про право власності, номер запису 46811215 від 15 лютого 2022 року про право власності, при оформленні вищевказаного будинку власником було зазначено відповідача [PERSON] . Також під час шлюбу було придбано дві земельні ділянки: одна 0,0702 га у 2018 році, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , за кадастровим номером 21253840000:04:001:0030, власником якої вказаний відповідач та земельну ділянку площею 0,1362 га за кадастровим номером 2124487001:03:001:0061 яку було придбано 26 січня 2022 року згідно договору купівлі-продажу № 143 посвідченого приватним нотаріусом Чербаник Ф. М. та знаходиться в [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 нерухомого майна, яке було придбане за час шлюбу. Відповідно ч.2-6 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та за наявними у справі матеріалами. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, від представника позивача, адвоката Чопик В. В. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, заявлені вимоги просить задоволити. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив. У судове засідання [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, під час шлюбу сторонами було побудовано будинок за адресою [ADDRESS] . Загальна площа даного будинку складає 134 кв. м. Згідно інформації про право власності номер запису 46811215 від 15 лютого 2022 року про право власності, при оформленні вищевказаної реєстрації, власником будинку було зазначено відповідача [PERSON] . Згідно висновку про вартість об?єкта оцінки від 28.05.2025 року, виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Ріалті-О», вартість даного будинку складає 297695 (двісті дев`яносто сім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 00 коп. Також під час шлюбу було придбано дві земельні ділянки: одна 0,0702 га у 2018 році, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , за кадастровим номером 21253840000:04:001:0030, власником якої вказаний відповідач та земельну ділянку площею 0,1362 га за кадастровим номером 2124487001:03:001:0061, яку було придбано 26 січня 2022 року згідно договору купівлі-продажу № 143, посвідченого приватним нотаріусом Чербаник Ф. М., та знаходиться в [ADDRESS] . Так, за змістом Глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на наведені положення закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судові витрати, понесені у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідача. Враховуючи викладене, на підставі вищевикладеного,

Outcome: approved