Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У січні 2021 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, де просить: -визнати недійсним положення підпункту (д) 3.1. п. Акценту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500579353 від 24 січня 2017 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа - Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів. -визнати недійсним Акцепт пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500801973 від 06 червня 2017 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа - Банк» на умовах продукту «Рефінансування беззаставних кредитів». В обґрунтування позову зазначено, що 21 січня 2017 року між Публічним акціонерним товариство «Альфа-Банк» та фізичною собою Сай Олексієм Анатолійовичем укладено Угоду про надання особистого кредиту за N? 500579353 від 24.01.2017 року (надалі - Акцепт) шляхом підписання Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500579353 від 24.01.2017, згідно якого розмір кредиту складає 95 000 грн з терміном користування кредитом 24 місяці, відсоткова ставка фіксована з номінальною процентною ставкою 10,99 %, при цьому були запропоновані супутні витрати для позичальника, а саме: комісія за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості - 2050,00 грн щомісяця, та комісія за страхування - 4332,00 грн одноразово. Тому загальна сума кредиту складає - 99332,00 грн, що відображено в Додатку N?1 до Угоди про надання кредиту від 24.01.2017 р. Даний кредит з реальною процентною ставкою за користування кредитом у 10,99 % позивач отримав з намірами відкрити власну справу (заклад громадського харчування в м. Бровари, Київської області). У лютому 2017 року орендував нежитлове приміщення в центрі міста та розпочав власну справу. Здійснив два платежі за кредитом. Але 20 квітня 2017 року за результатами позапланової перевірки з Броварської міської ради, позивачу винесено припис N? C-2004/2 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно якого вимагали припинити господарську діяльність та 03.05.2017 року наклали штраф на загальну суму 227 340 грн. Позивач не зміг сплатити такий великий штраф, тому вимушений був припинити свою господарську діяльність. Позивач вклав значні кошти в розвиток власного ресторану, намагався уникнути банкрутства . Це був дуже важкий для нього період, коли він опинився в безвихідному тяжкому становищі. Позивач вимушений був звернувся до Банку (Відповідача) з проханням реструктуризації боргу за договором N?500579353 від 24.01.2017. Позивачу запропонували збільшити термін кредитування до 48 місяців, але при цьому збільшили номінальну процентну ставку (річну) на рівні 32%, тобто збільшили в три рази відсотки за користування кредитом порівняно з первиною угодою, користуючись безвихідним положенням щодо намагання врегулювати спірні правовідносини, тобто укласти правочин, позивач вимушений був підписати усвідомлюючи його невигідність, при цьому позивач не уклав би запропоновану угоду про рефінансування, якщо б не потрапив у безвихідне становище. Позивач вважає, що п.п(д)3.1 п.3 Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500579353 від 24.01.2017 р. та п.5.2. додатку N? 1 до Угоди про надання кредиту N?500579353 від 24.01.2017 щодо плати за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2050 грн без ПДВ - є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною 1 та 2 ст.11 Закону України « Про споживче кредитування», ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів є незаконним. Враховуючи наведене, позивач у момент підписання Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500801973 від 06.06.2017 року, як споживач фінансових послуг, був під впливом тяжкої обставини та з метою уникнення банкрутства був вимушений укласти оспорюваний правочин на вкрай невигідних для нього умовах, а саме збільшення річної відсоткової ставки по кредиту в три рази, тому вважає, що Відповідач навмисно скористався тяжкими для нього обставинами та запропонував укласти правочин, найвигіднішими для себе умовами з намірами отримати збільшений прибуток. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача Немчена Т.Ф. доводи позову підтримувала, просила про задоволення позовних вимог. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник відповідача - Панченко Д.В. направив до суду заяву про застосування строку позовної давності, де зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами про захист прав споживачів з моменту порушення таких прав, а, отже, з 24.01.2017 року (дати укладення договору), тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її прав правочином та закінчується 24.01.2020 року. Жодним чином строк не переривався та не продовжувався. Проте позивач звернувся до суду після 24.01.2020 зі спливом 3 років, тобто поза межами строків позовної давності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обставини справи, що встановлені судом 21 січня 2017 року між Публічним акціонерним товариство «Альфа-Банк» та фізичною особою [PERSON] укладено Угоду про надання особистого кредиту за N? 500579353 від 24.01.2017 шляхом підписання Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500579353 від 24.01.2017, згідно якого розмір кредиту складає 95 000 грн (дев`яносто п`ять тисяч грн.) з терміном користування кредитом 24 місяці, відсоткова ставка фіксована з номінальною процентною ставкою 10,99 %. Загальна сума кредиту складає - 99332,00 грн, що відображено в Додатку N?1 до Угоди про надання кредиту від 24.01.2017. У п.п.(д)п.3.1. Акцепту передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг-6) сплачується позичальником у розмірі 2050,00 грн. без ПДВ Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником щомісяця за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком N? 1 до цього Акценту пропозиції про укладання Угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною Угоди про надання кредиту. У п.5 Акценту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту передбачено, що однією з основних умов отримання кредиту є оплата страхового платежу, згідно з умовами (1) комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника N? 006 500579353.111 від 24.01.2017 р. (2) договору добровільного страхування життя позичальника, шляхом безготівкового перерахування на рахунок ПрАТ» СК «Альфа Страхування» N? [NUMBER] , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», ЄДРПОУ 30968986, МФО 300346, суми грошових коштів в розмірі 4332 грн. Згідно з Приписом №С-2004/2, виданого начальником відділу державного архітектурно-будівельного контролю Броварської міської ради Броварського району Київської області Мельниченком Б.М. фізичній особі-підприємцю [PERSON] з метою усунення порушень вимагається з 24.04.2017 зупинити експлуатацію нежитлового приміщення, що використовується під кафетерій до введення об`єкту в експлуатацію в установленому законом порядку. Постановами начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Броварської міської ради Броварського району Київської області Мельниченка Б.М. №З-305/3 та №З-0305/4 від 03.05.2017 фізичну особу-підприємця [PERSON] визнано винним за вчинення правопорушення у сфері містобудівної діяльності та накладено штраф у загальному розмірі 227 340 грн. Відповідно до Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N?500801973 від 06.06.2017 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (кредитор) підтверджує, що приймає пропозицію Сай О.А «Позичальника», що міститься в Оферті на укладення Угоди про надання особистого кредиту від 06.06.2017 N?500801973 укласти з Банком Угоду про надання особистого кредиту, що укладається згідно з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб - «Договір про комплексне банківське обслуговування», що укладений між Позичальником та Банком раніше, та надати Позичальнику Особистий кредит (надалі - Кредит) на умовах Продукту «Рефінансування беззаставних кредитів», У п. п. 1, 2 вказаного Акцент зазначено, що сума кредиту 95 531, 19 гривень, процентна ставка за користування кредитом складає 32% (тридцять дві цілих 00 сотих) річних. Датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій є 21.06.2021. Установлено, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16, а також Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 756/448/17. При розгляді справи установлено, що за умовами Угоди про надання особистого кредиту за N? 500579353 від 24.01.2017 шляхом підписання Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500579353 від 24.01.2017 за обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг-6) сплачується позичальником в розмірі 2050,00 грн. без ПДВ Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником щомісяця за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком N? 1. З огляду на викладені положення законодавства, умови кредитного договору, яким встановлена щомісячна комісія за користування кредитом, є нікчемними. Для захисту свого порушеного права позивач просить визнати недійсними положення Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту, якими встановлено обов`язок сплати щомісячної комісії. Разом з тим, визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним відповідно до закону з моменту його укладення. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21, провадження № 61-7098св22, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20, провадження № 61-2223св21, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21, провадження № 61-5581св22, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, провадження № 61-4202сво22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21. Отже, позовні вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору про сплату щомісячної комісії не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Щодо визнання недійсним Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту N? 500801973 від 06 червня 2017 року. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Зазначене питання було неодноразово предметом розгляду Верховного Суду, зокрема у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц (провадження № 61-29418св18), від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18 (провадження № 61-19354св19), від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від10 червня 2021 року у справі № 489/6021/17 (провадження № 61-3963св19) В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний правочин вчинено ним внаслідок наявності тяжкої для нього обставини та з метою уникнення банкрутства був вимушений укласти оспорюваний правочин на вкрай невигідних для нього умовах, а саме збільшення річної відсоткової ставки по кредиту в три рази, тому вважає, що Відповідач навмисно скористався тяжкими для нього обставинами та запропонував укласти правочин, найвигіднішими для себе умовами з намірами отримати збільшений прибуток. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження існування тяжких обставин, під впливом яких, як зазначав позивач, укладено оспорювану ним угоду, хоча і свідчили про неприємні обставини у житті позивача, проте не мали крайньої форми, як стверджує позивач уникнення банкрутства, а отже, не створювали умов для обов`язкового укладення кредитного договору «на умовах рефінансування». Зокрема, надані до суду припис №С-2004/2 та постанови про накладення на позивача штрафу у загальному розмірі 227 340 гривень, не свідчать про загрозу банкрутства, оскільки не відображають усього майнового та фінансового стану позивача, як фізичної особи-підприємця. Відтак, суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення ним оспорюваного кредитного договору свідчать про наявність його волі на уникнення заборгованості за попереднім кредитними договором та застосування кредитором відповідних заходів, що у розумінні статті 233 ЦК України не вказує на наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed