Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

У травні 2025 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 10 листопада 2019 року ТОВ «ЗАЙМЕР» уклало зі [PERSON] . Договір про надання фінансового кредиту №91621. Відповідно до договору ТОВ «ЗАЙМЕР» зобов`язалося надати та надало [PERSON] кредит у розмірі 2 000 грн зі строком користування коштами протягом 14 днів - до 23 листопада 2019 року (з можливістю продовження цього строку за ініціативою позичальника), який в свою чергу зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 2 % на добу від суми залишку заборгованості за кредитом. У разі порушення умов договору щодо вчасного повернення кредиту позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі 5 % від розміру невиконаного грошового зобов`язання - до дня повного погашення заборгованості, але не більше ніж за 100 календарних днів. 28 жовтня 2021 року ТОВ «ЗАЙМЕР» уклало з ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» Договір факторингу №01-28/10/2021, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №91621 від 10 листопада 2019 року. Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 13 січня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 5 880 грн, у тому числі: -прострочена заборгованість за кредитом - 2 000 грн; -прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 880 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. 01 липня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що: - він не звертався до ТОВ «ЗАЙМЕР» з приводу отримання кредиту, не підписував жодних кредитних договорів з вказаним товариством, а тому не є стороною кредитних відносин. Твердження позову про те, що факт укладення кредитного договору підтверджується зазначенням відповідачем позивачу особистого номера телефону ( [NUMBER] ), на який кредитодавець надіслав одноразовий ідентифікатор для підпису договору, який в подальшому був проставлений на кредитному договорі, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] ніколи не користувався вказаним номером та він відповідачу взагалі невідомий; - він не отримував від ТОВ «ЗАЙМЕР» жодних кредитних коштів та не має жодного відношення до карткового рахунку, на який були перераховані кошти; - позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, а надана виписка з особового рахунку позичальника не відповідає вимогам закону. 14 липня 2025 року від представника позивача Пархомчука С.В. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача не погодився з доводами відзиву, просив задовольнити вимоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», вказуючи на те, що [PERSON] уклав з ТОВ «ЗАЙМЕР» кредитний договір, погодився з усіма його умовами, що підтверджується накладенням на договорі цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що був надісланий кредитодавцем на зазначений відповідачем номер телефону останнього. Доводи відповідача про те, що вказаний номер йому не належить, він не має жодного відношення до нього, слід оцінювати критично, оскільки з наданої [PERSON] виписки з його банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідач обізнаний про вказаний номер, оскільки неодноразового поповнював вказаний мобільний рахунок. Також звертав увагу суду на те, що матеріалами справи підтверджено повне виконання кредитодавцем взятих на себе зобов?язань за договором, зокрема перерахування позичальнику кредитних коштів та наявність заборгованості внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов?язань. В судове засідання представник позивача Пархомчук С.В. не з`явився, проте у відповіді на відзив на позовну заяву клопотав про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі представника позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 10 листопада 2019 року ТОВ «ЗАЙМЕР» уклало зі [PERSON] . Договір про надання фінансового кредиту №91621. Відповідно до договору ТОВ «ЗАЙМЕР» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 2 000 грн зі строком користування коштами протягом 14 днів - до 23 листопада 2019 року (з можливістю продовження цього строку за ініціативою позичальника), який в свою чергу зобов`язався вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 2 % на добу від суми залишку заборгованості за кредитом. У разі порушення умов договору щодо вчасного повернення кредиту позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі 5 % від розміру невиконаного грошового зобов`язання - до дня повного погашення заборгованості, але не більше ніж за 100 календарних днів. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник, погодившись з ними, підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором - KL8791, що був направлений кредитодавцем на номер телефону позичальника (вказаного останнім в особистому кабінеті в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ЗАЙМЕР») в електронному повідомленні. Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «ЗАЙМЕР». Твердження відзиву про те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору (у тому числі його підписання [PERSON] ) суд вважає безпідставними, враховуючи дії відповідача, направлені на укладення кредитного договору, у тому числі накладення отриманого цифрового підпису на договорі. При цьому, без реєстрації позичальника на сайті кредитодавця та входу до свого особистого кабінету, а також формування заявки на отримання кредиту, без отримання позичальником смс-повідомлення із зазначенням одноразового ідентифікатора для підписання договору та введення ідентифікатора з метою підписання кредитного договору кредитний договір між сторонами не був би укладений. Тому вчинення позичальником вказаного алгоритму дій свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов правочину. Подібні висновки викладені Верховним Судом у своїх постановах від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20 та інших. Також суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що номер телефону [NUMBER] , на який було направлено одноразовий ідентифікатор для подальшого проставлення на договорі, йому не належить, він не має жодного відношення до нього, оскільки з наданих [PERSON] виписок з його банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 59-63) вбачається, що відповідач має відношення до нього, обізнаний про вказаний номер, оскільки неодноразового поповнював вказаний мобільний рахунок. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України). Відповідно до копії підтвердження ТОВ «Профітгід» (а.с. 31) останнє підтвердило той факт, що 10 листопада 2019 року на зазначену в кредитному договорі банківську картку відповідача № [NUMBER] було зараховано 2 000 грн, що повністю підтверджує факт виконання ТОВ «ЗАЙМЕР» свого зобов`язання перед відповідачем. Твердження [PERSON] про те, що банківська картка, № [NUMBER] , видана ПАТ АКБ «Індутріалбанк», на яку здійснено перерахування кредитних коштів, йому не належить, не підтверджені жодними доказами. Крім цього, така обставина не свідчить про невиконання кредитодавцем умов кредитного договору, оскільки переказ коштів був ініційований та виконаний на картку за зазначеними позичальником реквізитами. Згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс. З матеріалів справи вбачається, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Згідно виписки з рахунку позичальника, станом на 13 січня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 5 880 грн, у тому числі: -прострочена заборгованість за кредитом - 2 000 грн; -прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 880 грн. Однак суд не в повній мірі погоджується з вказаною випискою, а саме в частині нарахування процентів, оскільки вона суперечить умовам договору. Як зазначалося вище, за умовами кредитного договору відповідач отримав кредит зі строком користування коштами протягом 14 днів, а саме до 23 листопада 2019 року (п. 1.2 договору). Порядок продовження строку користування кредитом передбачений п. 3.3.3 договору, за яким позичальник не пізніше останнього дня повернення кредиту зобов`язаний в повному обсязі сплатити нараховані проценти за кредитом. Проте матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем нарахованих в межах встановленого строку кредитування процентів, що є обов`язковою умовою для продовження строку кредитування. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України. За встановленого, нарахування договірних процентів поза межами строку кредитування (14 днів), тобто після 23 листопада 2019 року, не відповідає умовам договору. Після вказаної дати позивач не позбавлений права вимагати сплати від боржника процентів за неправомірне користування чужими коштами відповідно до правил, встановлених п. 2.3 кредитного договору в сукупності з ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак позивач не заявляв окремих вимог щодо застосування передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідків порушення позичальником грошового зобов`язання, а тому такі вимоги не є предметом судового розгляду. Таким чином, нараховані позивачем проценти після 23 листопада 2019 року стягненню не підлягають. За встановлених обставин, зі [PERSON] на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» підлягає стягненню заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №91621 від 10 листопада 2019 року в загальному розмірі 2 560 грн, в тому числі: - прострочена заборгованість за кредитом - 2 000 грн; - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом - 560 грн (2 000 грн (розмір заборгованості за кредитом) х 2 % (встановлена у договорі процентна ставка)/100 х 14 днів (встановлений строк кредитування)), що відповідає положенням Додатку №1 до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 054,71 грн (пропорційно до розміру задоволених вимог). Що стосується витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представник позивача надав копію Договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року з копією Додаткової угоди №1, копію Акту про отримання правової допомоги від 16 червня 2025 року, копію Платіжної інструкції № 3 9418 від 16 червня 2025 року. Згідно наданих документів вартість наданих послуг становить 10 500 грн (консультація; складання позовної заяви, інших заяв, клопотань; виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції). Разом з тим, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише ті судові витрати, які мають розумний розмір. Зазначений позивачем розмір вказаних витрат є завищеним, оскільки справа належить до категорії незначної складності, її розгляд відбувався в порядку спрощеного позовного провадження, судова практика у цій категорії справ є усталеною, в зв`язку з чим при підготовці позовної заяви у адвоката була відсутня необхідність досліджувати додаткові норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, витрачати значний час на консультацію, складання позовної заяви. При цьому, вартість адвокатських послуг є неспівмірною з ціною позову. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що співмірними із складністю справи, наданими послугами, ціною позову (з урахуванням розміру задоволених позовних вимог) є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.

Outcome: partial