Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною вище позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину, та стягнення аліментів на дружину. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що сторони\~уклали шлюб,\~зареєстрований 15\~серпня 2013р.\~Відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у Малиновському\~районі реєстраційної\~служби Одеського\~міського управління\~юстиції,\~актовий запис\~№ 1266.\~Сторони втратили\~почуття взаємної\~поваги та\~кохання,\~розірвали свої\~стосунки та\~не бажають\~їх поновлення.\~Від шлюбу\~сторони мають\~малолітню дитину\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~ Дитина\~є інвалідом\~з діагнозом\~«Дитячий аутизм»\~яка проживає\~разом з\~позивачем \~ [PERSON] . Внаслідок\~хвороби дитини\~позивач не\~має можливості\~працювати та\~самостійно забезпечити\~малолітню дитину\~ не\~має можливості,\~відповідач має\~можливість надавати\~матеріальну допомогу\~на дитину,\~однак добровільно\~це не\~здійснює.\~З цих\~підстав позивач\~просить суд:\~ухвалити рішення,\~яким розірвати\~шлюб та\~стягнути з\~ [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] ,\~ [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не\~менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку з\~дня пред`явлення\~позову до\~досягнення дитиною\~повноліття,\~а також\~стягнути з\~ [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу). Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи є заяви позивача про розгляд справи у її відсутність. Також, на дату судового засідання 21.07.2025 року представник позивача адвокат Макаренко Н.А. подала заяву про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи або надання строку для примирення, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позов слід задовольнити частково, з таких підстав. Сторони уклали шлюб, зареєстрований 15 серпня 2013р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1266. Позивач стверджує, що причинами розірвання шлюбу є те, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, не мають наміру поновлювати сімейні відносини, подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Дитина є інвалідом з діагнозом «Дитячий аутизм», що підтверджується Медичним висновком № 97 від 02.07.2020 року та Випискою із медичної картки. Позивач зазначає, що працювати не має можливості, у зв`язку із хворобою дитини за якою потрібен догляд. Відповідач є працездатним, та стан його здоров`я дозволяє працювати, та утримувати як спільну дитину, так і позивача. Позивачу відомо про те, що відповідач працює моряком, інших дітей на утриманні не має. Згідно ст.111\~Сімейного кодексу\~України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1 ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст.18 ч.2 п.3, статей 51, 56 ч.3, ст.110 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст.23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу, у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце. За викладених обставин, позовні вимоги позивача [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року\~(з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя\~статті 181 СК України\~визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За положеннями ч.1\~ст.191 СК України\~\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дитини не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати дитину. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживає малолітня, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме [PERSON] , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у частці від доходу батька. Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання дитини [PERSON] підлягають присудженню у частині від доходу батька. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначено\~статтею 182 СК України, частиною 1 даної норми матеріального права передбачено необхідність врахування, зокрема, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків тощо. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів наявності на його утриманні інших дітей, непрацездатних батьків тощо, доказів розміру отримуваних доходів. У той же час, матеріали справи містять документи в підтвердження статусу моряка відповідача по справі, підтверджена можливість працювати вахтовим механіком суден з машинним відділенням, що обслуговується традиційно або періодично не обслуговується. Таким чином, на відповідача покладений обов`язок утримувати дитину, матеріалами справи підтверджена можливість стягнення судом аліментів у розмірі \~частини від\~усіх видів\~заробітку на\~утримання дитини. Суд враховує, що відповідач може працювати та виконувати обов`язок по утриманню дитини, та сплачувати визначену суму аліментів, яка б забезпечувала необхідний життєвий процес та розвиток дитини. Тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до повноліття дитини є виправданими. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення, також суд приймає до уваги інвалідність дитини - діагноз «Дитячий аутизм» У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів,\~їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1\~ст.192 СК України). Згідно\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 12.03.2025 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, суд приходить до наступних висновків. Судом раніше було встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] є інвалідом з діагнозом «Дитячий аутизм», що підтверджується Медичним висновком № 97 від 02.07.2020 року та Випискою із медичної картки, потребує постійного стороннього догляду. Згідно з п. 6 Медичного висновку № 97 від 02.07.2020 року у [PERSON] наявне захворювання, яке відповідає розділу X пункту 3 підпункту 3.5 Переліку медичних показань, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 року №454/471/516. Висновок дійсний до 09.10.2031 року. Розділом X пункту 3 підпункту 3.5 Переліку медичних показань, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 року №454/471/516. Висновок дійсний до 09.10.2031 року передбачено: -дитячий аутизм - порушений або аномальний розвиток, що проявляється у віці до 3 - х років аномальним функціонуванням у всіх сферах: соціальній взаємодії, спілкуванні, обмеженою та стереотипною поведінкою. Згідно індивідуальної програми реабілітації дитини інваліда № 175 від 02.02.2020, визначені види Обмеження життєдіяльності: до самообслуговування (II ступінь); до пересування (I ступінь); до орієнтації (II ступінь); до спілкування (II ступінь); до контролю за своєю поведінкою (III ступінь); до трудової діяльності (III ступінь); до навчання (II ступінь). Консультативним висновком Дитячого психіатра [PERSON] (Ліцензія МОЗ України №817 від 10.05.2024) від 18.07.2025, складеним за наслідком дослідження [PERSON] , [INFO] , підтверджується наявність діагнозу: F84.0 Дитячий аутизм з якісними порушеннями соціальної реципрокності і комунікації, перцептивними порушеннями і стереотипними формами поведінки, порушенням активності та уваги, з помірною когнітивною недостатністю. F93.0 тривожний розлад у дитячому віці. Навички самообслуговування не відповідають віковому рівню. Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005р. №2961-IV (зі змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Згідно зі статті 1 Закону України "Про охорону дитинства", дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вказана норма встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: 1) один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом; 2) дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; 3) цей з подружжя опікується нею; 4) другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, є не тільки наявність в дитини інвалідності, але й неспроможність дитини обходитись без постійного стороннього догляду, а також наявність в другого з подружжя можливості надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Суд враховує, що малолітній [PERSON] є дитиною з інвалідністю, матеріалами справи, зокрема Консультативним висновком Дитячого психіатра [PERSON] (Ліцензія МОЗ України №817 від 10.05.2024) від 18.07.2025, підтверджується що дитина потребує, та не може обходитись без постійного стороннього догляду, і опіки матері його навички самообслуговування не відповідають віковому рівню. Суд зазначає, що право того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід на утримання, пов`язане з виникненням досить складних життєвих обставин, в яких останній з об`єктивних причин значно більшою мірою виконує обов`язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень і у зв`язку з цим потребує додаткової підтримки та є економічно слабшим. А тому, відповідач, який є працездатним, зобов`язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя позивача, з яким проживає їх спільна дитина-інвалід, як це визначено приписами ч. 2 ст. 88 СК України. Враховуючи зазначене, суд приходить до переконання, та вважає за можливе стягнути з відповідача на утримання [PERSON] 1/6 усіх видів його заробітку, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку. Оскільки позивач заявляючи до стягнення частини від усіх видів заробітку (доходу) з відповідача, не надала доказу на підтвердження того, що майновий стан відповідача надає йому можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, суд вважає за необхідне стягнути 1/6 частину від усіх видів заробітку відповідача. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і знайшли своє часткове підтвердження матеріалами справи, а тому шлюб слід розірвати, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини та дружини. Крім цього, враховуючи норми\~ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча\~\~пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial