Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказав, що є власником спірного житлового приміщення у якому зареєстровані його донька [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . В грудні 2020 році відповідачки за особистим бажанням виїхали з квартири з усіма особистими речами на постійне місце проживання за межі м. Херсон, фактично з вказаного часу квартирою не цікавились та не користувались, комунальні послуги не сплачують, витрат по утриманню квартири не несуть. Перешкод у користуванні житловим приміщенням він відповідачкам не чинив, договір найму з відповідачками відсутній. Реєстрація відповідачок створює перешкоди в користуванні житлом та позбавляє його вільно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, не має можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, вимушений переплачувати. З огляду на наведене змушений звернутись до суду з позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 09.12.2024 року через Електронний суд представником відповідачки [PERSON] подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що [PERSON] та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду від 27.06.2018 р. розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі з 11.04.2007 р. Інтересу до квартири не втрачала та не втрачає. 13.10.2020 року позивач безпідставно змінив замки від вхідної двері до спірної квартири, змінив код охоронної сигналізації та по теперішній час чинить перешкоди у користуванні квартирою, вселив до квартири сторонніх осіб, можливо квартирантів та отримує з цього прибуток, який не декларує, у зв`язку із чим відповідачка та донька не мають можливості проживати та користуватись квартирою. Відповідачка зверталась до поліції із заявами про здійснення перешкод позивачем у користуванні спірною квартирою. Станом на сьогодні відповідачка змушена винаймати житло. Позивач вже звертався у 2019 році до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, який був залишений без розгляду у зв`язку із неявкою позивача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачками дій, які перешкоджають йому вільно користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. 17.12.2024 року через Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив, у якому вказала, відповідачка [PERSON] має у власності велику кількість нерухомого майна, тому посилання представника на вимушену оренду є надуманими та жодними документами не підтверджуються. Відповідачка [PERSON] більшу частину часу перебуває поза межами країни. Крім того, відповідачка зверталась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення що вказує на її бажання жити в місті Києві. В період з грудня 2020 р. по теперішній час відповідачкою не подано жодного позову про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. 26.12.2024 року через Електронний суд представником відповідачки [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив, у яких просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не прибули, через Електронний суд представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутність. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Каплієнко В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомляла. Суд, заслухавши вступне слово представника відповідачки [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджено договором дарування від 27.06.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М., витягом про державну реєстрацію прав №35071946 від 06.08.2012 року. Не є спірним, що відповідачки зареєстровані у спірному житловому приміщенні з 07.12.2012 року, що підтверджено відповідями №766703 та №767140 з Єдиного державного демографічного реєстру від 03.09.2024 р. З копій платіжних інструкцій (арк. справи 11-14) вбачається, що позивачем сплачувались комунальні послуги за розподіл природного газу (розрахунковий період 05.2021), спожитий газ (розрахунковий період 05.2021, 10.2021, 12.2023), на утримання будинку (17.11.2021 р., 17.01.2024 р.), водопостачання та водовідведення (розрахунковий період 05.2021). Згідно копії позовної заяви (арк. справи 117-118 том 1) [PERSON] вже звертався до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою та усунення перешкод в користуванні нею шляхом виселення. Ухвалою суду від 20.04.2019 року (арк. справи 119 том 1) провадження у справі №766/6361/19 за позовом [PERSON] було відкрито, а ухвалою від 27.10.2021 року позов був залишений без розгляду. За актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.07.2024 р. складеного представником ОСББ «Санаторний» Костильєвою С.П., свідків, мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , за ініціативою власника квартири [ADDRESS] [PERSON] складено акт про те, що за вищезазначеною адресою [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають з 01.01.2021 р. по теперішній час. 13.10.2020 року [PERSON] зверталась до Корабельного ВН ГУНП в Херсонській області із заявою про сприяння на [PERSON] по усуненню перешкод по доступу до квартири за адресою: [ADDRESS] , де вона зареєстрована та проживає зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] та є її єдиним опікуном. В цей же день надала пояснення, згідно вказала, що вона є єдиним опікуном своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , де разом проживають з 2007 року за адресою: [ADDRESS] , а також зареєстровані за вказаною адресою. Проти неї та її неповнолітньої доньки був здійснений факт домашнього насильства її колишнім чоловіком та батьком дитини [PERSON] , а саме позбавлення доступу до житла, шляхом заміни замків та коду сигналізації в той час, коли вони перебували в лікарні, а саме близько 15-16 год. В даній квартирі знаходяться її цінні особисті речі, ювелірні вироби, гроші, документи та техніка, меблі, які були придбані особисто нею для облаштування житла на загальну суму приблизно 3000000-3500000 грн. Факт її проживання та її доньки підтверджує [PERSON] свідок, сусідка [PERSON] . Просила понудити [PERSON] надати доступ до квартири до рішення суду про виселення її та її неповнолітньої доньки [PERSON] . Дана справа розглядається в місцевому суді. [PERSON] не проживає в даній квартирі з 2016 року та не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню квартири. За висновком дільничого офіцера поліції Корабельного ВП ХВП 14.10.2020 р. до Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області надійшла заява від [PERSON] , мешкає [ADDRESS] щодо вжиття заходів до чоловіка [PERSON] , який вчиняє протиправні дії по відношенню до заявниці. Під час проведення перевірки та зі слів [PERSON] було встановлено, що її колишній чоловік за вищевказаним місцем мешкання поміняв вхідні внутрішні замки, внаслідок чого заявниця разом зі своєю неповнолітньою донькою не можуть потрапити до зазначеного домоволодіння. При проведенні додаткової перевірки, опитати [PERSON] з приводу викладених обставин, а також вжити щодо нього заходи профілактичної спрямованості не надалось можливим. Перевірку вирішено закінчити, матеріали перевірки скерувати до Корабельного ВП ХВП. Листом від 20.01.2020 р. №484/36.2/01-21 Відділ №2 ХРУП ГУНП в Херсонській області на звернення [PERSON] повідомлено, що 10.01.2021 р. о 19.32 год. Надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] колишній чоловік [PERSON] змінив замки до квартири та заявниця з неповнолітньою донькою не може потрапити до квартири. Даний факт було зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №650. При виїзді на місце події працівників поліції та зі слів [PERSON] було встановлено, що колишній чоловік [PERSON] незаконно виселив її з квартири [ADDRESS] . До квартири доступу не має та потрапити до житла вона не може. В квартирі мешкають квартиранти. Наразі тривають судові тяжби. Письмових заяв та пояснень не надходило. Матеріали було списано немотивованим висновком у справу відділення за №373 від 13.01.2021 р. Листом від 20.10.2020 р. №36/2-3963 Корабельне ВП ГУНП в Херсонській області на звернення [PERSON] повідомлено, що її заяву за фактом протиправних дій зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області за ЄО №22329 від 14.10.2020 р., уважно розглянуто та проведено перевірку. Перевіркою встановлено, що в даному випадку не вбачається склад кримінального чи адміністративного правопорушення та за результатами перевірки складено висновок від 20.10.2020 р. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31.07.2024 р. №107 на адвокатський запит [PERSON] , [PERSON] перетинала державний кордон, виїжджаючи та в`їжджаючи на території України з 15.08.2022р. по 12.04.2024 р. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №283864033 від 10.11.2021 р., [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,033 га за адресою: [ADDRESS] , комплексу за адресою: [ADDRESS] кафе А площею 122,1 кв.м, склад Б площею 16,2 кв.м, мостіння-літній майданчик І 130 кв.м; магазину площею 136,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] , квартири двокімнатної площею 45,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатної квартири площею 31,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; приміщення двокімнатного у комунальній квартирі площею 75,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; квартири спільного заселення площею 29,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; квартири однокімнатної площею 29,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно пункту 6\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення\~статті 391 ЦК України\~свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим у спірних правовідносинах права власника житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Вищевказані правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23.05.2024 року у справі 303/8948/21. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. […] У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили причини непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , зокрема те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси [PERSON] як власника квартири [ADDRESS] та [PERSON] , яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. […] Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла». Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про [PERSON] відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства. … Втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість» (LEVCHUK v. UKRAINE,№ 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). З матеріалів справи та з пояснень представника відповідачки [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що позивачем фактично спричинені перешкоди відповідачкам у користуванні майном, в якому вони проживали та зареєстровані востаннє з 07.12.2012 р. (арк. справи 21-22 том 1). При цьому відповідачка [PERSON] була зареєстрована за цією ж адресою з 11.04.2007 р. по 14.03.2012 р., а відповідачка [PERSON] з 11.02.2007 р., тобто з двомісячного віку, про що свідчать відомості паспорта [PERSON] та копія свідоцтва про народження [PERSON] (том 1 арк. справи 120-122, 123-124). Тобто, тривалий період часу квартира є постійним житлом відповідачок та правомірність їх вселення в цій справі позивачем не оспорюється. Позивач 13.10.2020 р. під час перебування відповідачок у лікарні самостійно змінив замки у квартирі, не допускав до квартири відповідачок, тим самим створюючи перешкоди у доступі до житла, речей, майна тощо, про що свідчить звернення [PERSON] до органів поліції. В судовому засіданні не встановлено обставин, за яких відповідачки добровільно, безперешкодно та без примусу покинули житлове приміщення та виїхали разом з особистими речами до іншого місця проживання. Навпаки, судом встановлено здійснення перешкод у користуванні майном та речами позивачем відповідачкам, що не спростовано позивачем. Посилання представника позивача на наявність у відповідачки [PERSON] у власності нерухомого майна, як підстава для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може бути єдиною, самостійною підставою для визнання їх такими. Позивачем не доведено, а судом не встановлено факту добровільності відповідачок покинути та не проживати у спірному житловому приміщенні та факту, що ним не здійснювалися перешкоди у користуванні житлом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, внаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 26 вересня 2025 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed