Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, у якому просить стягнути на його користь з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" (далі Завод) заборгованість з заробітної плати у розмірі 63\~824,70\~грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 10.07.2025\~р. у розмірі 37\~920,01\~грн. Позов обґрунтовано\~тим,\~що [PERSON] \~працював на\~Заводі майже\~сорок років\~свого життя,\~10.02.2025\~р.\~його було\~звільнено з\~посади начальника\~виробничої лабораторії\~з неруйнівного\~контролю центральної\~заводської лабораторії\~за власним\~бажанням.\~Після звільнення\~йому було\~видано трудову\~книжку та\~витяг з\~наказу про\~звільнення,\~проте відомостей\~щодо нарахованої,\~але не\~виплаченої заробітної\~плати йому\~надано не\~було.\~Заборгованість Заводу\~перед [PERSON] \~з заробітної\~плати становить\~63\~824,70\~грн.,\~у зв`язку з її невиплатою при звільненні Завод має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день по день подання позовної заяви 10.07.2025\~р., у розмірі 37\~920,01\~грн. Завод проти задоволення позову в частині стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості з заробітної плати у розмірі 63\~824,70\~грн. не заперечив, проте вимоги про стягнення з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, посилаючись на те, що затримка виплати належних при звільненні [PERSON] грошових сум сталася з об`єктивних причин, а саме через скорочення замовлень на його продукцію у зв`язку з військовою агресією російської федерації, так як значна частина основних замовників продукції знаходиться на тимчасово окупованих територіях або постраждала від військової агресії, у 2024\~р. на Заводі було встановлено неповний робочий тиждень один робочий день на тиждень тривалість вісім годин, що призвело того, що Завод опинився в скрутному економічному стані та в нього виникла заборгованість перед працівниками з виплати заробітної плати та затримка розрахунку з [PERSON] . Збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом №\~2024/02.0-7.1 від 28.02.2022\~р. Торгово-промислової палати України. Вина Заводу у несвоєчасному проведенні розрахунку з [PERSON] відсутня. Судом з`ясовано, що [PERSON] 10.02.2025\~р. було звільнено з посади начальника виробничої лабораторії з неруйнівного контролю центральної заводської лабораторії Заводу, що підтверджується записом №\~27 від 10.02.2205\~р. у його трудовій книжці та витягом з наказу від 10.02.2025\~р. №\~22-к Заводу (а.\~с.\~12 17, 18). Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Завод не заперечив проти обставини того, що у день звільнення 10.02.2025\~р., [PERSON] працював. Зважаючи на наведене, Завод мав провести у день звільнення [PERSON] 10.02.2025\~р., виплату всіх сум, що тому належать. Станом на 10.02.2025\~р. (день звільнення) всі суми, належні [PERSON] при звільненні, йому [PERSON] виплачені не були, що [PERSON] не заперечується та підтверджується рішенням від 21.04.2025\~р. Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за результатами розгляду справи в адміністративному провадженні за зверненням [PERSON] , довідкою від 07.04.2025\~р. Заводу про нараховану та виплачену заробітну плату, довідкою від 07.04.2005\~р. (а.\~с. 21 22, 24, 25), з яких також вбачається що розмір заборгованості з заробітної плати Заводу перед [PERSON] станом на 01.04.2025\~р. та 17.04.2025\~р. становив 63\~824,70\~грн. Таким чином Завод, в порушення частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, не виплатив [PERSON] у день звільнення 10.02.2025\~р., всіх сум, що тому належать. Під час розгляду справи Завод не посилався на те, що після 17.04.2025\~р. ним було виплачено [PERSON] повністю або частково заборгованість з заробітної плати, та не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості з заробітної плати у розмірі 63\~824,70\~грн., тому Суд виходить з того, що на момент ухвалення рішення розмір вказаної заборгованості становить 63\~824,70\~грн. Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов [PERSON] в частині вимоги про стягнення на його корить з Заводу заборгованості з нарахованої, але не виплаченої при звільнені заробітної плати, у розмірі 63\~824,70\~грн. підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Заводом не подано належних та допустимих доказів, які б вказували про відсутність його вини у невиплаті [PERSON] всіх сум, що належать при звільненні. Баланс (звіт про фінансовий стан), на якій посилається Завод (а.\~с.\~65 66), таким доказом не є, оскільки містить лише загальні дані за 2024\~р., а не дані про відсутність у Заводу коштів для виплати [PERSON] всіх сум, що належать при звільненні, на день звільнення [PERSON] (такими доказами могли б бути, зокрема, виписки з розрахункових рахунків Заводу, які б містили дані про розмір наявних коштів станом на день звільнення [PERSON] ). Посилання Заводу на те, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом №\~2024/02.0-7.1 від 28.02.2022\~р. Торгово-промислової палати України (а.\~с.\~69), по-перше, не підтверджує того, що у Заводу на день звільнення [PERSON] були відсутні кошти для виплати всіх сум, що належать при звільненні. По-друге, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022\~р. у справі № 905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019\~р. у справі №\~243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України , від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Таким чином Завод повинен виплатити [PERSON] його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, зважаючи на позов в частині відповідної вимоги [PERSON] , за межі якої Суд в силу положень частини першої статті 13, частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України не може вийти, за період з 11.02.2025\~р. по 10.07.2025\~р. Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995\~р. №\~100 (далі Порядок). За змістом абзаців першого четвертого пункту 2 Порядку у випадку, який розглядається, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом першим пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Наказом від 28.05.2024\~р. №\~130 Заводу з 01.06.2024\~р. встановлено неповний робочий тиждень один робочий день в тиждень понеділок (а.\~с.\~68). З довідки від 07.04.2025\~р. Заводу про нараховану та виплачену заробітну плату випливає, що за грудень 2024\~р. та січень 2025\~р. [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірах 8\~604,44\~грн. та 4\~208,70\~грн., тобто у загальному розмірі 12\~813,14\~грн. Завод не посилається на те, що [PERSON] не працював у грудні 2024\~р. та січні 2025\~р., тому Суд виходить з того, що [PERSON] у зазначені місяці працював. У зазначений період, зважаючи на наказ від 28.05.2024\~р. №\~130 Заводу, [PERSON] фактично відпрацював дев`ять робочих днів, а тому його середньоденний заробіток становив 1\~423,68\~грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів). Період з 11.02.2025\~р. по 10.07.2025\~р., зважаючи на наказ від 28.05.2024\~р. №\~130 Заводу, містить у собі двадцять один робочий день. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за час невиплати належних йому сум при звільнені за період з 11.02.2025\~р. по 10.07.2025\~р. становить 29\~897,28\~грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів). Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов [PERSON] в частині вимоги про стягнення на його користь з Заводу середнього заробітку за час невиплати належних тому сум при звільнені за період з 11.02.2025\~р. по 10.07.2025\~р. у розмірі 37\~920,01\~грн. підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню відповідний середній заробіток у розмірі 29\~897,28\~грн. При цьому Суд зазначає, що [PERSON] не пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України, так як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не одержував від Заводу в день звільнення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як це передбачено частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідні довідки (а.\~с.\~24, 25) були надіслані Заводом представнику [PERSON] на його адвокатський запит не електронну адресу 11.04.2025\~р. (а.\~с.\~23, 27), а з позовом [PERSON] звернувся 10.07.2025\~р., тобто у межах тримісячного строку (у передостанній день строку). На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з Заводу на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат (судового збору, сплаченого за подання позовної заяви) підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 1\~115,69\~грн., а на користь держави судовий збір у розмірі 1\~115,69\~грн.

Outcome: partial