Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідачка після розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 2021 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду, виховання та утримання дитини, не проживає з нею, не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання та взагалі не спілкується з дитиною, тобто повністю самоусунулася від виховання та утримання дитини. Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується про дитину, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами. Від встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини залежить отримання позивачем відстрочки від мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки він в будь-який час може бути мобілізований і фактично малолітня дитина залишиться сама, без батьків. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Порхун О.П. не прибули. Представник позивача надала до суду клопотання про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. В процесі розгляду справи представник позивача суду пояснила, що в жовтні 2021 року сторони у справі розірвали шлюб і з того часу малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, який самостійно його виховує та утримує. З відповідачки [PERSON] на утримання сина рішенням суду стягнуто аліменти, проте остання їх не сплачує та має заборгованість з їх сплати понад 250000 гривень. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини потрібно позивачу для отримання відстрочки від мобілізації. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула, судова повістка, надіслана їй рекомендованим листом з повідомленням на адресу зареєстрованого місця проживання, повернулася до суду не врученою за відсутністю адресата. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 908/3468/13, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду. Судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі № 727/5718/21), в даному випадку судова повістка [PERSON] вважається врученою 06.09.2025 року. Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. В процесі розгляду справи представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Меленчук О.П. позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідачка [PERSON] знала, що в судовому порядку вирішується питання щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проте їй байдуже до цього. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Свідок [PERSON] , який є старшим сином сторін у справі, суду пояснив, що до 2021 року його мати [PERSON] проживала разом з батьком [PERSON] та дітьми однією сім`єю, а потім знайшла іншого чоловіка та кудись виїхала. З того часу він її не бачив, вона не телефонує. Малолітнього брата [PERSON] батько виховує та утримує самостійно. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є сусідом позивача. [PERSON] проживає з двома синами, самостійно їх виховує та доглядає. Матір дітей він знає, вона виїхала років 4-5 назад, наче до Польщі. Навіть коли сторони проживали разом, дітьми більше займався батько, оскільки мати випивала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що добре знає сім`ю позивача. Відповідачку [PERSON] знає з поганої сторони, вона любила випити. З 2021 року вона виїхала з села, дітьми займається батько [PERSON] , належно їх доглядає та забезпечує, так як працює. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи та свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.11.2011 року. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20.10.2021 року у справі № 940/1076/21 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 23.11.2021 року. Згідно пояснень позивача, свідків та копії акту депутата Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області № 4 про фактичне місце проживання особи без реєстрації місця проживання від 10.01.2025 року, малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по догляду, вихованню та утриманню дитини, з 2021 року не проживає з нею, не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання та взагалі не спілкується з дитиною, тобто повністю самоусунулася від виховання та утримання дитини, що підтверджується, зокрема, поясненнями позивача та свідків. Також, із копії акту депутата Тетіївської міської ради Білоцерківського району Київської області № 4 про фактичне місце проживання особи без реєстрації місця проживання від 10.01.2025 року вбачається, що зі слів сусідів [PERSON] самостійно (одиноко) виховує дітей. Із копії довідки Стадницької гімназії Тетіївської міської ради Київської області № 2 від 14.01.2025 року вбачається, що малолітній [PERSON] навчається у 8 класі, проживає з батьком, який піклується про дитину та утримує її, постійно відвідує навчальний заклад, спілкується з учителями та класним керівником. Мати дитини з сім`єю не проживає та не бере участі у вихованні дитини. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області у справі від 20.10.2021 року № 940/1077/21 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 % усіх видів її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.08.2021 року та до досягнення дітьми повноліття, на підставі якого 20.10.2021 року видано виконавчий лист, який звернено до виконання до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Проте [PERSON] вказані аліменти не сплачує, згідно роз`яснення старшого державного виконавця Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябоконя М. № 60 від 21.01.2025 року та розрахунку заборгованості за сплати аліментів, у [PERSON] станом на 21.01.2025 року наявна заборгованість зя сплати аліментів, сукупний розмір якої за період з 25.08.2021 року по 01.01.2025 року становить 254239,43 грн. В зв`язку з відсутністю відомостей про місце проживання боржника, [PERSON] ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 17.12.2021 року оголошено в розшук. Відповідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради щодо розв`язання спору про позбавлення [PERSON] батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 06.06.2025 року № 224, [PERSON] у 2021 році виїхала закордон та на даний час перебуває в Польщі, точне місце її проживання невідоме, аліментів на утримання дитини остання не сплачує, участі у вихованні сина не приймає, з огляду на що виконавчий комітет Тетіївської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Наведені обставини свідчать про байдуже та безвідповідальне ставлення матері до своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов?язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов?язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 зазначеної постанови роз?яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності , можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. З урахуванням принципу забезпечення «якнайкращих інтересів дитини» суд може застосувати до батька/матері дитини крайній захід впливу у вигляді позбавлення його/її батьківських прав у разі непідтримання ними стосунків з дитиною протягом тривалого часу, відсутність у батька/матері інтересу до її життя, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 202/7712/18. Вважаючи доведеним факт ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов?язків по догляду, вихованню та утриманню малолітнього [PERSON] на підставі з?ясованих у справі обставин, а також враховуючи, що [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, втратила інтерес до дитини, ставлення відповідачки до своєї дитини суперечить основним засадам прав та обов?язків батьків з виховання та розвитку дітей їх інтересам, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним сина, суд зазначає про таке. Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зі змінами), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Конструкція вказаної норми вказує, що законодавцем передбачена можливість надання військовозобов`язаному відстрочки від призову на військову службу у випадку, зокрема, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому продовжено та не скасовано на даний час. Наразі триває загальна мобілізація в Україні. Звертаючись до суду, позивач вказує, що рішення у даній справі необхідне йому саме для надання відстрочки від призову на військову службу. На думку суду, системний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» свідчить, що вищевказана підстава для надання відстрочки від призову на військову службу обумовлена метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини, як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Верховний Суд у справі №127/3622/24 виснував, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. В межах розгляду даної справи судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживав разом з батьком (позивачем), виховувався та утримувався ним самостійно задовго до пред`явлення цього позову, а саме з 2021 року, при цьому мати дитини проживає окремо та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина, аліменти на його утримання не сплачувала та не сплачує й на даний час. На думку суду, даний спір не має ознак штучного та направлений саме на захист прав та інтересів дитини, оскільки встановленим є факт, що [PERSON] самостійно виховує і утримує свого малолітнього сина та у випадку мобілізації на військову службу, дитина залишиться без батьківського піклування. Відповідач не лише самоусунулася від своїх батьківських обов`язків, а виїхала з України та повністю відсутня в житті своєї дитини. З огляду на викладене, виходячи саме з інтересів дитини, суд дійшов висновку про необхідність встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем свого малолітнього сина, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд судові витрати з відповідачки на користь позивача не стягує, так як останній вимог про їх відшкодування не ставить.

Outcome: approved