Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Житлово-будівельного кооперативу «Старт-1» та відповідно до позовних вимог просив суд скасувати арешт на нерухоме майно , що розташоване за адресою : [ADDRESS] , зареєстрованого 22.05.2004 р. за №14760, реєстратором : Десятою київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова АА 857998 від 18.05.2004 р., заборона №142, власник [PERSON] . Вимоги позивача обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка була матір`ю позивача та третьої особи [PERSON] та позивачем, як спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця було успадковано майно, а саме частини квартири [ADDRESS] , що за життя належала спадкодавцю [PERSON] . Інша частини спірної квартири була успадкована [PERSON] . Дана обставина підтверджується виданим приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.07.2021 р. В подальшому під час розпорядження спірним спадковим майном позивачу стало відомо, що на спірну квартиру [ADDRESS] було накладено арешт на підставі постанови АА №857998 , виданої 18.05.2004 р. ВДВС Дніпровського району м.Києва. Як було з`ясовано, дана постанова була винесена в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа№2-260, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 6.05.2002 р. на підставі якого здійснювалося стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги зі спадкодавця [PERSON] на користь ЖБК «Старт-1». Сума заборгованості за вказаним виконавчим провадженням складала 4528,77 грн., а також витрати по спліті державного мита в розмірі 51 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 150 грн. Відповідно до листа ЖБК «Старт-1» від 27.01.2025 р. за №21 вбачається, що станом на 31.12.2024 р. відсутня інформація щодо наявної заборгованості з надання житлово - комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] . Відповідно до наданої відповіді ЦМУМЮ ( м.Київ) Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м.Києві від 6.02.2025 р. убачається, що постанову серії АА №857998 від 18.05.2004 р. щодо стягнення боргу з [PERSON] не вдалося ідентифікувати та на даний час відсутнє на виконанні виконавче провадження стосовно стягнення заборгованості з [PERSON] . З врахуванням викладеного позивач просить скасувати арешт , який був накладений вказаною вище постановою АА №857998 , виданої 18.05.2004 р. ВДВС Дніпровського району м.Києва, якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що вказана вище. Обґрунтовує свою позицію посиланням на вимоги ст. 316 ЦК України, та на судову практику. 17.04.2025 р. по даній справі було відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження. Представники відповідачів не скористалися своїм правом та не подали до суду відзив на позовну заяву . В судовому засідання від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких остання підтримала позов та просила його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві. Представник позивача наполягала на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, окремо наголошуючи на тому, що позивач не є учасником кримінального провадження, в рамках якого було накладено слідчим арешт на його майно, також спірна квартира [ADDRESS] не була визнана речовим доказом та ін. в рамках вказаного кримінального провадження. Та звернення до суду в порідку ЦПК є єдиним способом здійснити захист своїх прав позивачем. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві. Відповідачі сповіщалися належним чином, але їх представники в зал судового засідання не з`явилися. Суд дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як слідує з матеріалів справи, що спадкодавцю [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . На підставі постанови АА №857998 , виданої 18.05.2004 р. ВДВС Дніпровського району м.Києва було накладено арешт на вказану вище квартиру в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого листа №2-260, виданого Дніпровським районним судом м.Києва 6.05.2002 р. та на підставі якого здійснювалося стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги зі спадкодавця [PERSON] на користь ЖБК «Старт-1». Спадкодавиця [PERSON] померла [INFO] Після смерті спадкодавця [PERSON] позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] успадкували по частини квартири [ADDRESS] , що підтверджуєьться свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. 29.07.2021 р. Відповідно до інформаційної довідки до наданої ЦМУМЮ ( м.Київ) Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м.Києві від 6.02.2025 р. убачається, що постанову серії АА №857998 від 18.05.2004 р. щодо стягнення боргу з [PERSON] не вдалося ідентифікувати та на даний час відсутнє на виконанні виконавче провадження стосовно стягнення заборгованості з [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не були сторонами виконавчого провадження, в раках якого стягувалася заборгованість за надання житлово - комунальних послуг. Також, відповідно до листа ЖБК «Старт-1» від 27.01.2025 р. за №21 вбачається, що станом на 31.12.2024 р. відсутня інформація щодо наявної заборгованості з надання житлово - комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] . Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , містяться відомості в графі обтяжень, що 22.05.2004 р. за №14760 реєсьтратором Десятої київської державної нотаріальної контори була внесена постанова серії АА 857998 від 18.05.2004 р. , ВДВС , заборона №142 на квартиру [ADDRESS] . 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне: Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30) Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved