Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

26 травня 2025 року, ФОП [PERSON] звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки (шраншизи) в порядку регресу у розмірі 2600 грн., судові витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 1211,20 грн., судові витрати на виготовлення адміністративних матеріалів 54,50 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 12793,30 грн., мотивуючи це тим, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та страхувальником [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 р., предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito», д/н [NUMBER] , та у відповідності до умов якого, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Так, 16.12.2021 р. о 13:40 год., в смт. Авангард, вул. Базова 20 , мала місце ДТП за участю транспортного засобу марки «Toyota\~CAMRY»\~д.н.з.\~ [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля марки «Mercedes-Benz\~Vito»,\~д.н.з.\~ [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Відповідно до постанови Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.02.2022 р., яка набрала законної сили 01.03.2022 р., водій [PERSON] , 16.12.2021 р. о 13:40 год., за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Авангард, вул. Базова 20, керуючи автомобілем «Toyota CAMRY», д.н.з. « [NUMBER] », не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. « [NUMBER] », який рухався в попутному напрямку ліворуч, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР, за що був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн. В подальшому, потерпілий [PERSON] , як власник автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування, робітниками яких 20.12.2021 р. було проведено огляд вказаного транспортного засобу щодо пошкоджень, завданих внаслідок зазначеного вище ДТП, складено страхові акти № 2208763-1 від 23.12.2021 року та №2208763-2 від 13.05.2022 року, акт (протокол) огляду транспортного засобу заява на виплату, фото-таблицю пошкоджень та згідно рахунку-фактури № СО000005106 від 22.12.2021 р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] склала 16932,78 грн., з яких, відповідно до договору №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи (через автосервіс) у сумі 16932,78 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування № 60932 від 23.12.2021 р. та №14008 від 13.05.2022 р. Згідно страхових актів №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 року сума страхового відшкодування у загальній сумі 16932,78 грн. перерахована на рахунок СТО, де відбувався відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] ФОП [PERSON] , що підтверджено актом виконаних робіт № ТО210014029 від 17.06.2022 р. на вказану суму. На момент ДТП, транспортний засіб «Toyota CAMRY», д.н.з. « [NUMBER] », яким керував відповідач, був забезпечений полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності\~власників наземного транспорту № ЕР 204388719 в СК «УСС», яке визнало ДТП від 16.12.2021 р. страховим випадком та здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно Полісу № ЕР 204388719 розрахованою з вирахуванням розміру франшизи 2600 грн. Як стверджується у позові, 29.07.2024 р. ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] уклали договір № 29/07/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору, в тому числі, отримавши право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 р. у сумі 2600 грн. (франшиза), суму якої просив стягнути з відповідача на свою користь разом із вищезазначеними судовими витратами по справі. У визначений ухвалою суду від 18.06.2025 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представник відповідача за адвокатським ордером надіслав на електронну адресу суду відзив на позов, в якому просив суд, відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, вказуючи на відсутність законних підстав на відшкодування франшизи у розмірі 2600 грн., що не передбачено законодавством України, зазначаючи, що згідно наданої позивачем платіжного доручення № 60932 від 23.12.2021 р., виплата ПрАТ СК «Вусо» на рахунок СТО ФОП [PERSON] здійснена у розмірі 14489,58 грн., а не 16932,78 грн., як стверджується у позові, а акт виконаних робіт останньою виконаний 17.06.2022 р., через півроку після фактичного здійснення страхового платежу від 22.12.2021 р. Також, вказує, що позивач є неналежним новим кредитором за договором про відступлення права вимоги між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] через те, що фізична особа, у будь-якому статусі не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі послуги надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та отримали у встановленому порядку відповідну ліцензію на здійснення страхової діяльності (а.с. 102,106-110). Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. За приписами ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов?язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювана шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред?явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з п. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» - при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно з п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» - страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.\~9,\~ч.\~1\~ст.\~16,\~п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~20,\~ст.\~25\~Закону України\~«Про страхування»,\~договір страхування\~-\~це письмова\~угода між\~страхувальником і\~страховиком,\~згідно з\~якою страховик\~бере на\~себе зобов`язання\~у разі\~настання страхового\~випадку здійснити\~страхову виплату\~страхувальнику або\~іншій особі,\~визначеній у\~договорі страхування\~страхувальником,\~на користь\~якої укладено\~договір страхування\~(подати\~допомогу,\~виконати послугу\~тощо),\~а страхувальник\~зобов?язується сплачувати\~страхові платежі\~у визначені\~строки та\~виконувати інші\~умови договору. Страховик зобов?язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, що кореспондується зі ст. 988 ЦК України. Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Закон України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Зокрема, ст. 3 Закону передбачає, що обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров?ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховий поліс це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору (п. 1.8. ст. 1 Закону). У відповідності до ст.ст. 5,12,22,28,29 Закону, об?єктом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов?язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Шкода, заподіяна в результаті\~дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов?язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Суд зауважує, що в зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов?язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров?я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов?язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Разом з тим згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд встановив, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та страхувальником [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 р., предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito», д/н [NUMBER] , та у відповідності до умов якого, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування (а.с. 5-8). Так, 16.12.2021 р. о 13:40 год., в смт. Авангард, вул. Базова 20 , мала місце ДТП за участю транспортного засобу марки «Toyota\~CAMRY»\~д.н.з.\~ [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля марки «Mercedes-Benz\~Vito»,\~д.н.з.\~ [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Відповідно до постанови Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.02.2022 р., яка набрала законної сили 01.03.2022 р., водій [PERSON] , 16.12.2021 р. о 13:40 год., за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Авангард, вул. Базова 20, керуючи автомобілем «Toyota CAMRY», д.н.з. « [NUMBER] », не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. « [NUMBER] », який рухався в попутному напрямку ліворуч, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР, за що був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн. (а.с. 13-14). В подальшому, потерпілий [PERSON] , як власник автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування, робітниками яких 20.12.2021 р. було проведено огляд вказаного транспортного засобу щодо пошкоджень, завданих внаслідок зазначеного вище ДТП, складено страхові акти № 2208763-1 від 23.12.2021 року та №2208763-2 від 13.05.2022 року, акт (протокол) огляду транспортного засобу заява на виплату, фото-таблицю пошкоджень та згідно рахунку-фактури № СО000005106 від 22.12.2021 р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] склала 16932,78 грн., з яких, відповідно до договору №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи (через автосервіс) у сумі 16932,78 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування № 60932 від 23.12.2021 р. та №14008 від 13.05.2022 р. (а.с. 9-11,21-23,28,30). Згідно страхових актів № 18051992-02-16-01 від 12.10.2021 року сума страхового відшкодування у загальній сумі 16932,78 грн. перерахована на рахунок СТО, де відбувався відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] ФОП [PERSON] , що підтверджено актом виконаних робіт № ТО210014029 від 17.06.2022 р. на вказану суму (а.с. 24,25,29). На момент ДТП, транспортний засіб «Toyota CAMRY», д.н.з. « [NUMBER] », яким керував відповідач, був забезпечений полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності\~власників наземного транспорту № ЕР 204388719 в СК «УСС», яке визнало ДТП від 16.12.2021 р. страховим випадком та здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно Полісу № ЕР 204388719 розрахованою з вирахуванням розміру франшизи 2600 грн. (а.с. 27). 29.07.2024 р. ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] уклали договір № 29/07/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору, в тому числі, отримавши право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №18051992-02-16-01 від 12.10.2021 р., про що відповідач був повідомлений письмово 29.07.2024 р., як і про вимогу про відшкодування збитків на суму 2600 грн. від нового кредитора (позивача), що було залишено відповідачем поза увагою (а.с. 31-39). Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про нібито відсутність законних підстав на відшкодування франшизи у розмірі 2600 грн., що начебто не передбачено законодавством України, та йог посилання на те, що згідно наданої позивачем платіжного доручення № 60932 від 23.12.2021 р., виплата ПрАТ СК «Вусо» на рахунок СТО ФОП [PERSON] здійснена у розмірі 14489,58 грн., а не 16932,78 грн., як стверджується у позові, а акт виконаних робіт останньою виконаний 17.06.2022 р., через півроку після фактичного здійснення страхового платежу від 22.12.2021 р. Також, вказує, що позивач є неналежним новим кредитором за договором про відступлення права вимоги між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] через те, що фізична особа, у будь-якому статусі не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі послуги надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та отримали у встановленому порядку відповідну ліцензію на здійснення страхової діяльності, та враховуючи відповідь на відзив позивача, виходить з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 512,514 ЦК України, кредитор може передати своє право вимоги іншій особі (цесіонарію) без згоди боржника, якщо інше не передбачено договором або законом. При цьому до нового кредитора переходить право вимоги в тому ж обсязі та на тих самих умовах, що існували у первісного кредитора. В даній справі належним чином оформлений договір відступлення права вимоги (цесії) укладено між ПрАТ «СК ВУСО» (страховик) та ФОП [PERSON] , до якого долучені вищезазначені документальні докази : документи, що підтверджують здійснення виплати страхового відшкодування потерпілій стороні; постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, яка встановлює його вину у вчиненні ДТП. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, згода боржника на цесію не потрібна, якщо інше прямо не передбачено договором (Постанова КЦС ВС від 10.12.2020 р. у справі № 711/2454/20, Постанова КЦС ВС від 06.07.2022 р. у справі № 638/11159/21, Постанова КЦС ВС від 14.09.2023 р. у справі № 522/15895/21). Суд вважає, що укладення договору цесії за письмовою формою відповідає вимогам закону та надані в справі докази підтверджують всі законні елементи переходу права вимоги (наявність правовідносин, обсяг зобов`язань, документальне оформлення передачі). Окремо, суд звертає увагу на Постанову КАС ВС від 24.02.2022 р. у справі № 640/14999/21, в якій йдеться, що равомірність цесії не залежить від повідомлення боржника, якщо такий обов`язок прямо не передбачено договором між боржником і кредитором. Таким чином, твердження представника відповідача про «неправомірність» укладеного договору цесії є юридично необґрунтованими та суперечать як положенням матеріального права, так і судовій практиці. У даному випадку позивач є належним правонаступником страховика щодо права вимоги до винної особи (відповідача), а тому має повне право на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди (франшизи). Чинне законодавство України - не містить жодних обмежень щодо набуття фізичною особою-підприємцем (ФОП) права вимоги за договором відступлення вимоги (цесією), зокрема в контексті деліктних або страховик-правовідносин. Відповідно до ст.ст. 51,52 ЦК України, фізична особа-підприємець набуває цивільної правосуб`єктності на рівні з іншими суб`єктами господарювання. При цьому ЦК України не передбачає жодного обмеження щодо сфери, в якій ФОП може реалізовувати свої права та обов`язки, у тому числі й як цесіонарій. Стаття 509 ЦК України встановлює, що зобов`язання виникає з підстав, передбачених договором або законом, зокрема внаслідок заподіяння шкоди, що прямо охоплює й деліктні правовідносини. Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, є загальногромадянським обов`язком, а не спеціально врегульованим винятком, що виключав би участь ФОП у таких справах. Право вимоги на підставі договору цесії між страховиком та ФОП вважається загальноцивільним правочином, який не суперечить сутності діяльності підприємця і не вимагає наявності статусу страховика, про що свідчить усталена судова практика (Постанова ВС від 06.07.2022 р. у справі № 638/11159/21, Постанова ВС від 19.09.2023 р. у справі № 465/4675/21, Постанова ВС від 14.09.2023 р. у справі № 522/15895/21, Постанова КЦС ВС від 01.11.2022 р. у справі № 753/18531/21). Крім того, суд наголошує, що жодна норма ані ЦК України, ані ЦПК України не містить заборони або спеціальних вимог до суб`єктного складу цесіонарія, адже така відсутність обмеження трактується як дозвіл, що узгоджується з принципом свободи договору (ст. 6 ЦК України) та загальним принципом диспозитивності цивільного права. Розмір шкоди, яка залишилась невідшкодованою страховиком є франшиза 2600 грн. Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», у разі виплати страхового відшкодування страховик має право зворотної вимоги (регресу) до особи, яка спричинила шкоду. Однак при цьому частина збитків може залишитись непокритою страховиком, зокрема у зв`язку з наявністю франшизи, передбаченої умовами страхового договору. Франшиза це частина збитків, яка не покривається страховиком і підлягає самостійному відшкодуванню винною особою. Її наявність та розмір визначаються умовами договору страхування, затвердженими страховиком відповідно до Положення № 40 Нацкомфінпослуг та загальною практикою страхування в Україні. У даній справі : ПрАТ «СК ВУСО» виплатило частину збитків потерпілому (власнику автомобіля), про що надано платіжні документи; залишок шкоди, що не був компенсований страховиком, становить франшизу конкретну суму, зазначену в договорі страхування та підтверджену у листі/довідці страховика, яка долучена до матеріалів справи в сумі 2600 грн., яка не була врахована в розрахунку суми страховоогоо відшкодування з підстав, описаних вище, а тому позивач, як цесіонарій, на законних підставах звертається саме за відшкодуванням цієї непокритої суми, яка залишилася на відповідачі як на винній у ДТП особі, про що свідчить судова практика (Постанова КЦС ВС від 24.11.2020 р. у справі № 653/1273/17, Постанова КЦС ВС від 22.06.2023 р. у справі № 202/4210/21, відповідно до якої, розмір франшизи, який не покривається страховиком, підлягає стягненню з особи, яка спричинила шкоду, а докази, надані страховиком або його правонаступником (цесіонарієм), мають презумпцію достовірності до доведення зворотного, Постанова ВС від 16.01.2023 р. у справі № 310/5405/20, за якою, франшиза, встановлена договором страхування не підлягає компенсації страховиком, однак не звільняє винну особу від обов`язку її відшкодування потерпілому або правонаступнику, Постанова ВС від 28.02.2022 р. у справі № 185/6827/20, за якою, факт існування франшизи та її розмір підтверджуються умовами страхового договору, а отже, вимога про її стягнення в порядку регресу є правомірною. У зв?язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на повному і достатньому обсязі належних та допустимих доказів, поданих у встановленому законом порядку, а заперечення представника відповідача носять декларативний характер і є голослівними, не підтверджені належними доказами. Сума, яка залишилась після виплати страхового відшкодування, є підтвердженою, обґрунтованою та підлягає стягненню з особи, яка визнана винною у спричиненні шкоди тобто відповідача у цій справі. Відповідно до ст. 59 Конституції України яка закріплює право кожної людини на правову допомогу, а також право вільного вибору захисника своїх прав. Офіційне тлумачення даної статті Конституції України надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11. 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право вільного вибору захисника), положення частини першої статті 59 Конституції України про те, що «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав», треба розуміти як конституційне право особи з метою отримання правової допомоги вибирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право. 18.10.2022 р. між ФОП [PERSON] з одного боку та адвокатом Трикозом Д.Є. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.05.2017 року №6070/10), був укладений договір № 88 про надання правової (правничої) допомоги від 01.02.2024 р. (а.с. 40-41). Відповідно до ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Таким фахівцем у галузі права, який дійсно надає позивачу правничу допомогу у цій справі є адвокат Трикоз Д.Є., що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги та ордером на представництво адвокатом. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати - на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137\~ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір судових витрат позивача становить 1211,20 грн. судовий збір сплачений за подання даної позовної заяви та 54,50 грн. за виготовлення копій адміністративних матеріалів справи, а також витрати у розмірі 12793,30 грн. на оплату правової (правничої) допомоги адвоката відповідно до Договору про надання правової (правничої) допомоги №88 та актом приймання - передачі правової (правничої) допомоги №1 від 10 лютого 2025 року), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст.ст. 137,141 ЦПК України (а.с. 19,42,43).

Outcome: approved