Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

19.06.2024 року представник позивача [PERSON] звернулася в суд з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - служба у справах дітей Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, орган опіки та піклування Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначала, що [PERSON] з відповідачкою проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2013 року за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання мають двох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації до України, збройної агресії російської федерації проти України, задля безпеки дітей, відповідачка разом із дітьми перетнули кордон України та поїхали до Канади, де вони проживають до теперішнього часу. До травня 2023 року діти постійно проживали з матір`ю та батьком родиною, де склалися необхідні соціально-побутові умови, сталі соціальні зв`язки, з батьком спілкувалися постійно в атмосфері любові, турботи, захисту і вагомих підстав змінювати місце їх проживання не було. Вважає, що діти мають проживати з ним і відібрання дітей у матері сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку у звичному для них середовищі. У зв`язку з незаконним переміщенням дітей за кордон та невиконання зобов`язання повернути їх в домовлений між сторонами строк в Україну, позивач змушений звернутися в суд з даним позовом. Посилаючись на викладене, просив суд визначити місце проживання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Також просив суд відібрати дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , від матері, [PERSON] та передати їх батькові, [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав письмові пояснення, в яких просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, до суду надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідачка, за погодженням з позивачем на вивезення дітей з України, задля збереження життя та психічного здоров`я дітей, виїхала за кордон у найбільш безпечне місце. Позивач 03.05.2023 року надав нотаріальний дозвіл на виїзд дітей з України. Діти разом з матір`ю виїхали з Молдови до Канади, де разом проживають і знаходяться на повному її утриманні. Позивач дітям не допомагає, не утримує їх взагалі. Судовим наказом Єланецького районного суду Миколаївської області від 10.11.2023 року стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 заробітку/доходу щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Проте, відповідач аліменти на утримання дітей взагалі не сплачує. Жодної матеріальної допомоги позивач не надає, не працює, не має наміру чи бажання працевлаштуватись для того, щоб утримувати дітей. Рахунки позивача арештовані державним виконавцем, також накладено тимчасове обмеження у керуванні транспортними засобами, обмежено право користування зброєю. Позивач не працював взагалі і в минулому зловживав алкогольними напоями, не раз погрожував фізичною розправою та ображав відповідачку у присутності дітей. Натомість, якраз дії матері по збереженню життя і здоров`я дітей відповідають вимогам ЗУ "Про охорону дитинства" та не порушують вимоги ст. 15 цього закону, оскільки діти спілкуються з батьком та бабусею шляхом засобів відео і мобільного зв`язку. На даний час діти забезпечені матеріально, відповідачка створила належні умови для їх проживання, розвитку, навчання. А тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей з ним та відібрання дітей у матері у повному обсязі за їх безпідставністю та необґрунтованістю. Також просила стягнути з позивача на користь відповідачки 5000 грн. в рахунок витрат на професійну правничу допомогу. Представник органу опіки та піклування Єланецької селищної ради до суду надала заяву про слухання справи в її відсутність. Просила суд долучити до матеріалів справи рішення виконавчого комітету Єланецької селищної ради від 27.06.2025 року № 155 "Про затвердження висновку органу опіки та піклування Єланецької селищної ради" та висновок органу опіки та піклування Єланецької селищної ради про неможливість вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей: доньки [PERSON] та сина [PERSON] з батьком [PERSON] та відібрання дітей від матері [PERSON] та передачі їх батькові [PERSON] . Вислухавши представників сторін, третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2013 року за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідачка разом з дітьми, відносно яких позивач просить суд визначити їх місце проживання з ним та відібрати дітей від матері, [PERSON] та передати їх йому, [PERSON] , на даний час проживають у м. Ньюмаркет (Канада). Між сторонами не досягнуто згоди з приводу визначення місця проживання дітей та проживання дітей з батьком і відібрання їх у матері, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. З висновку органу опіки та піклування Єланецької селищної ради від 27.06.2025 року слідує, що орган опіки Єланецької селищної ради, враховуючи той факт, що мати з дітьми не проживає на території Єланецької селищної ради, не має змоги скласти об`єктивний висновок про вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] та відібрання дітей від матері, [PERSON] та передачі їх батькові, [PERSON] . Під час проведення виїзду комісії з метою обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї батька [PERSON] за адресою вказаною ним у позовній заяві, до членів комісії ніхто не вийшов для спілкування, тож встановити його місце проживання саме там, не вдалося. Також батько дітей [PERSON] , не відповідає на телефонні дзвінки працівників служби у справах дітей Єланецької селищної ради, які проводилися з метою встановлення місця його проживання. Згідно з ч. 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка, за погодженням з позивачем, задля збереження життя дітей, після повномаштабного вторгнення російської федерації в Україну, виїхала разом з донькою [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , [INFO] , за кордон. 03.05.2023 року позивач надав відповідачці нотаріальний дозвіл на виїзд двох дітей з України. З 2023 року по теперішній час відповідачка з дітьми проживають у Канаді, де всі вони отримали тимчасовий прихисток, стабільне житло лише для їх родини, соціальні виплати. Відповідачка влаштувалася на роботу, а діти ходять до школи. Тобто з боку відповідачки відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дітей разом з нею, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток. Із матеріалів справи слідує, що позивач не працює, не має постійного місця проживання, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. ст.122-2, ч. 5 ст. 122, ч. 1 ст. 130 КУпАП, зловживає алкогольними напоями. Судовим наказом Єланецького районного суду Миколаївської області від 10.11.2023 року стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 заробітку/доходу щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Проте, відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, діти знаходяться виключно на утриманні матері [PERSON] . Отже, дії відповідачки по збереженню життя і здоров`я дітей відповідають вимогам Закону України "Про охорону дитинства" та не порушують вимоги ст. 15 цього закону. Із пояснень допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слідує, що діти проживають разом з відповідачкою, яка є люблячою та турботливою мамою, забезпечує їх належними умовами проживання, навчання, розвитку. З батьком та іншими родичами діти спілкуються шляхом використання засобів відео та мобільного зв`язку. [PERSON] випадки, коли діти не бажають спілкуватися з батьком, але таке ставлення відбувається з його вини у відповідь на прояви роздратованості і нестриманості. Позивач не працює, власного житла не має, аліменти на утримання дітей не сплачує. В ході розгляду справи не встановлено фактів, що проживання дітей з матір`ю негативно впливає на їх взаємовідносини з батьком. Між тим, слід наголосити, що проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини у батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої ст. 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Зокрема, до таких підстав згідно з п.п.2-5 ч.1 ст. 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоке поводження з дитиною; батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України). Звертаючись до суду із даним позовом позивач вказує на те, що він позбавлений можливості спілкуватися з дітьми, не володіє інформацією щодо місця проживання/перебування дітей, їх стан, житлово-побутові умови, чи отримують вони належне батьківське виховання, чи мають змогу контактувати з однолітками. Як зазначає позивач, він має повне право брати участь у вихованні та утриманні дітей, він не зловживає спиртними напоями, працює не офіційно. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідатиме найкращим інтересам дітей. Матеріали справи не містять жодних доказів про умови проживання позивача, його місця проживання, роботи тощо. Позивачем відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час розгляду справи умови проживання дітей разом із матір`ю на території Канади є неналежними/небезпечними для дітей. Клопотань про витребування таких доказів до суду від позивача не надходило. Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення їх якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, відсутність доказів на підтвердження, що визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , введення в Україні воєнного стану (постійні обстріли, сигнали тривоги, що створюють небезпеку для життя та здоров`я), відсутність доказів того, що умови проживання з матір`ю на території Канади є неналежними/небезпечними, суд не вбачає підстав для задоволення цього позову. Суд оцінивши та дослідивши докази, проаналізувавши у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Представником відповідачки заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки надано квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 11.09.2024 року про оплату витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), відмову у задоволенні позову, суд вважає, що вимоги представника відповідачки про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі підлягають задоволенню в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved