Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 30 червня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Пантюхова Валерія Сергійовича, звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, та просив: -Визнати бездіяльність Держаної Казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка полягає у простроченні виконання зобов`язання. - Стягнути з Держави України, на користь [PERSON] 10\~627,40 грн., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 27.03.2023 до 28.06.2024 включно, та 17\~879,07 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період. - Стягнути з Держави України на користь [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 50 000.00 гривень. - Стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України, на користь [PERSON] витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 21 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №199/6296/20 було постановлено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , на відшкодування моральної шкоди 282000 (двісті вісімдесят дві тисячі) гривень 00 копійок. 14.12.2022 представником стягувача на адресу Державної казначейської служби України, листом з оголошеною цінністю та описом вкладення, було направлено заяву про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення з виконавчим листом, виданим 09.12.2022. Заява про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення відповідно до поштового повідомлення, отримана ДКС України 26.12.2022, відповідно і зареєстрована в цей день. Кошти були перераховані стягувачу 28.06.2024, тобто судове рішення у вказаній справі держава виконала зобов`язання не відразу, тому позивач звертається до суду з позовом до держави в особі ДКС України та обласної прокуратури і просить стягнути 3 % річних та інфляційні втрати за період з 27.03.2023 до 27.06.2024 (останнього дня, включно до якого рішення суду у справі № 199/6296/20 залишалося невиконаним). (а.с.1-13). Стислий виклад позицій відповідачів. 11 липня 2025 року представник Дніпропетровської обласної прокуратури подала до суду відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечувала та зазначила, що відповідно до абзацу другого підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством (Державною казначейською службою України), зокрема, за черговістю надходження таких рішень. Так, частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень до органів Казначейства. Таким чином, Державна казначейська служба України (Казначейство) відповідно до наданих повноважень здійснює виконання судових рішень виключно у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою для виконання рішень суду (ст. 3 Закону про гарантії держави щодо виконання судових рішень») та у порядку черговості надходження виконавчих документів, що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувачів на одержання коштів Державного бюджету за рішенням суду. Крім того, позивачем усупереч вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не зазначено зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а саме до Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури, а вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 тисяч гривень абсолютно не є доведеною та не має в бути джерелом незаконного та безпідставного збагачення. Підтвердження витрат позивача на оплату наданою йому правничої допомоги відсутнє (а.с.43-52). 16 липня 2025 року представник Державної казначейської служби України подала відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечувала та зазначила, що на виконання Рішення суду Виконавчий лист з 31.01.2023 обліковувався у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянам незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянам шкоди, конфіскаційної та безхазяйного майна і стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі бюджетна програма). Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Закони України про Державний бюджет України на 2023-2024 роки передбачають відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» за бюджетною програмою передбачено 150,0 млн гривень. Безспірне списання коштів державного бюджету у справі № 199/6296/20 не було здійснено протягом 2023 року по друге півріччя 2024 року, оскільки: 1) Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за КПКВК 3504030 було передбачено 150 мільйонів гривень. Казначейством протягом січня - листопада 2023 року за КПКВК 3504030 виконано судових рішень на суму 141 536,87 тис. гривень. Залишок коштів складає 8 463,13 тис. гривень. Разом з тим, станом на 01.12.2023 на виконанні за КПКВК 3504030 залишається 740 судових рішень на суму понад 227 324,19 тис. гривень. Таким чином, для забезпечення виконання усіх судових рішень, що прийняті Казначейством до обліку за КПКВК 3504030, не вистачало щонайменше 218 861,06 тис. грн. 2) Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» за КПКВК 3504030 було передбачено 150 мільйонів гривень, які були використані у повному обсязі на виконання рішень, які надійшли раніше. Казначейством протягом січня - червня 2024 року за КПКВК 3504030 виконано 226 судових рішень на суму 74 743,99 тис. гривень. Залишок коштів складає 75 256,01 тис. гривень Разом з тим, станом на 01.07.2024 на виконанні за КПКВК 3504030 залишається 898 судових рішень на суму 257 406,78 тис. гривень. Таким чином, для забезпечення виконання усіх судових рішень, що прийняті Казначейством до обліку за КПКВК 3504030, не вистачає щонайменше 182 150,77 тис. гривень. Отже, строки виконання судових рішень за КПКВК 3504030 насамперед залежать від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Враховуючи викладене вище, перерахування коштів за Виконавчим листом на користь Позивача, було здійснено Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше Виконавчого листа, а саме кошти у справі № 199/6296/20 перераховані Позивачеві 282000,00 грн згідно з платiжною інструкцією вiд 27.06.2024 №1407914 (481765341) Позивач стверджує, що, на його думку, Казначейством порушено строки виконання рішення у справі № 199/6296/20. Звертпють увагу на помилковість таких тверджень Позивача, адже вони суперечать нормам як Закону про гарантії, так і Порядку № 845. Аналіз положень Закону про гарантії дає змогу стверджувати, що частина четверта статті 3 та частина третя статті 4 Закону про гарантії не встановлюють причин (безумовний) строк виконання судового рішення (платіжних зобов`язань), як за загальним, так і спеціальним нормативним актом, що регулює відповідні правовідносини у розрізі суб`єкта боржника. Додатково звертають увагу на статтю 3 Закону про гарантії пункту 3 розділу ІІ Порядку № 845, згідно з якими: ...у разі відсутності коштів у відповідному бюджеті, необхідних для виконання рішення суду, воно виконується в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у разі відсутності асигнувань на погашення заборгованості, Казначейство не має можливості виконати рішення, гарантоване державою, та розміром затверджений у Державному бюджеті України асигнування на погашення заборгованості. Згідно з абзацом другим пункту 48 якого, перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів. Відповідно до пункту 48 Порядку № 845 строки перерахування коштів перериваються на період усунення обставин, визначених у пунктах 11, 13 та 49 цього Порядку № 845. Пункт 49 Порядку №845 передбачає, що коли для здійснення безспірного списання коштів з державного бюджету необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає Міністерству фінансів (далі Мінфін) пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Однак, попри регулярне надсилання Казначейством листів до Мінфіну на виконання пункту 49 Порядку № 845, питання щодо врахування пропозицій Казначейства про асигнування на погашення заборгованості за КПКВК 3504030 наразі не вирішено. Казначейство вчинило у повному обсязі дії, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності з боку Казначейства. У відповідних правовідносинах Казначейство є винятково виконавцем судових рішень та не має можливості списати кошти державного бюджету в тому розмірі, в якому вони передбачені Верховною Радою України у Законі про Державний бюджет України. Казначейство не володіє повноваженнями, не має права законодавчої ініціативи та не має можливості самостійно встановлювати або змінювати бюджетні призначення (а.с.60-73). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30.06.2025 указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.35-36). Ухвалою судді від 02 липня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі, та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.37-38). 11 липня 2025 року представник Дніпропетровської обласної прокуратури подала до суду відзив на позову\~(а.с.43-51). 16 липня 2025 року представник Державної казначейської служби України подала до суду вищезгаданий відзив на позовну заяву (а.с.60-73). Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №199/6296/20 було постановлено стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , на відшкодування моральної шкоди 282000 (двісті вісімдесят дві тисячі) гривень 00 копійок. 14.12.2022 представником стягувача на адресу Державної казначейської служби України, листом з оголошеною цінністю та описом вкладення, було направлено заяву про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення з виконавчим листом, виданим 09.12.2022. Заява про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення відповідно до поштового повідомлення, отримана ДКС України 26.12.2022, відповідно і зареєстрована в цей день. Кошти були перераховані стягувачу 28.06.2024, тобто судове рішення у вказаній справі Держава виконала зобов`язання не відразу, тому позивач звернувся до суду з позовом до держави в особі ДКС України та обласної прокуратури і просить стягнути 3 % річних та інфляційні втрати за період з 27.03.2023 до 27.06.2024 (останнього дня, включно до якого рішення суду у справі № 199/6296/20 залишалося невиконаним). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Відповідно до\~ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу на те, що\~стаття 625 ЦК України\~входить до\~розділу\~І «Загальні положення про зобов`язання» Книги п`ятої\~ЦК України. Тому ця стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом. При цьому, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу\~(частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом\~статей 524,\~533\~-\~535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в\~частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від не сплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Суд звертає увагу на те, що\~ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 1 січня 2013 року.\~Стаття 625 ЦК України\~діє у незмінній редакції з часу набрання чинності\~цим кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону № 4901-VI, який не встановлює інший, ніж у\~частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За змістом\~частини другої статті 2 ЦК України\~одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної впади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом\~статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями представляти державу. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють публічно-владні управлінські функції. Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91 від 19.03.1997, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00 від 07.05.2002). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)», заява № 33509/04 від 15.01.2009). 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04. Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3\~резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4\~резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5\~резолютивної частини рішення). 5 червня 2012 року Україна прийняла Закон №4901-VI, намагаючись виконати пілотне рішення ЄСПЛ, на що вказує пояснювальна записка до його проекту, однак цей закон, як надалі вказав Комітет Міністрів Ради Європи, не вирішив проблему невиконання рішень національних судів, про що зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України», заяви № 46852/13 та інші від 12 жовтня 2017 року. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-УІ). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис\~частини другої статті 625 ЦК України\~щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати). Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання, а тому не звільняє відповідача від наслідків порушення цього зобов`язання, зокрема шляхом сплати інфляційних втрат і 3% річних, передбачених\~частиною другою статті 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Вищевказані твердження повністю узгоджуються з позицією викладеною у постанові Великої палати Верховного суду від 03.10.2023 (справа №686/7081/21 провадження №14-91цс22) Отже, розрахунки щодо позовних вимог: Інфляційні витрати: Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ......................... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період (27.03.2023 - 27.06.2024, 459 днів): IIc = (100.20 : 100) x (100.50 : 100) x (100.80 : 100) x (99.40 : 100) x (98.60 : 100) x(100.50 : 100) x (100.80 : 100) x (100.50 : 100) x (100.70 : 100) x (100.40 : 100) x (100.30: 100) x (100.50 : 100) x (100.20 : 100) x (100.60 : 100) x (102.20 : 100) = 1.06340096 Інфляційне збільшення: 282000 x 1.06340096 - 282000 = 17879.07 грн. 3% річних (ст. 625 ЦКУ): Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: Кількість днів у періоді Сума з 27.03.2023 до 31.12.2023 282000 x 3 x 280 : 365 : 100 280 6,489.86 з 01.01.2024 до 27.06.2024 282000 x 3 x 179 : 366 : 100 179 4,137.54 Всього штрафних санкцій: 10 627.40 грн. Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з Держави Україна 10627,40 грн., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період 27.03.2023 до 28.06.2024 включно, та 17 879,07 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період\~підлягають задоволенню, натомість вимога про визнання бездіяльності Держаної Казначейської служби України задоволенню не підлягає, як така, що не відповідає способам захисту порушеного права, передбаченого приписами\~ЦПК України. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 грн., вказує, що внаслідок порушення принципу належного урядування, йому завдано психологічних страждань, розчарувань і незручностей. У\~ч. 4,\~5 ст. 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 Постанови\~Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В\~пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень\~статей 16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. В даному випадку, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок тривалого (понад рік) невиконання судового рішення про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. ЄСПЛ зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, від 12 липня 2007 року). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Отже, виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, моральну шкоду, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд визначає в розмірі 10000 грн., що, на думку суду, є достатнім та спів-мірним із характером завданої шкоди, що буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. Стягнення у такому розмірі не є надто мізерним та надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Розподіл судових витрат. Відповідно до\~ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з\~ч.8 ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону\~України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права, незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст.12,\~46,\~56 ЦПК України в редакції\~від 18.03.2003 року). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 759/2952/20 (провадження 61-16694св21). Позивач в позовній заяві зазначає, що підлягає відшкодуванню сума в розмірі 21\~000 грн - витрати на правову (правничу) допомогу, проте, не долучає до позовної заяви квитанції на підтвердження оплати послуг позивачем - адвокату. Тож, вимога про стягнення грошових коштів в розмірі 21 000 грн. задоволенню не підлягає. Стосовно сплати судового збору, зважаючи на приписи\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе віднести їх на рахунок Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial