Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

10 вересня 2024 року адвокат Михайленко Н.М., яка є представником позивачки [PERSON] , звернулася до Очаківського\~міськрайонного суду\~Миколаївської області\~з позовом до Очаківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , предметом якого є визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0249 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги представник позивачки обґрунтовує тим, що [PERSON] , відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Очаківської нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 2-2164 від 08 вересня 1997 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було подаровано житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, позивачка не має можливості зареєструвати на своє ім`я, оскільки власником спірної земельної ділянки площею 0,0249 га, за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 040294, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1694 значиться попередня його власниця [PERSON] , тобто на момент оформлення договору дарування спірна земельна ділянка не належала дарувальникам. [PERSON] та [PERSON] на момент звернення до суду померли. Посилаючись на викладене , а також на те, що [PERSON] правомірно володіє та користується земельною ділянкою для обслуговування подарованого їй житлового будинку за вказаною вище адресою, та, що у зв`язку зі змінами в законодавстві, позивачка на теперішній час позбавлена можливості зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я, представник позивачки просила позовні вимоги задовольнити та судові витрати віднести на рахунок позивачки. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки\~ адвокат\~Михайленко Н.М. надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, в якій крім того, зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, в яких також зазначили, що позовні вимоги визнають. Представник відповідача Очаківської міської ради про причини неявки до суду не повідомив. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 040294, виданого 28 березня 1995 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1694, [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0249 га, що розташована по [ADDRESS] , за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку (а.с. 25). Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00049230557 від 05 лютого 2025 року, [PERSON] , померла [INFO] (а.с. 83-85). З наданої на запит суду інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80922849 від 23 квітня 2025 року та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), інформація про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня (а.с. 110). Відповідно до договору дарування жилого будинку від 08 вересня 1997 року посвідченого державним нотаріусом Першої Очаківської нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за №2-2164 від 08 вересня 1997 року, дарувальниками в якому є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , обдарованою [PERSON] ; витягу з Державного реєстру речових прав № 356949817 від 04 грудня 2023 року та копії реєстраційного посвідчення від 25 березня 1998 року, яке зареєстровано в Очаківській районній філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-18). Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00048094553 від 21 листопада 2024 року, [PERSON] , помер [INFO] (а.с. 57-59). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України, який діяв на час реєстрації прав власності [PERSON] на житловий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Також, згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції, яка діє на теперішній час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом із тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями ст. 30 Земельного кодексу України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. При ухваленні рішення щодо набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони в рівній мірі. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала довела належними та допустимими доказами факт набуття нею у власність на законних підставах житлового будинку, а саме з правочину, суд дійшов висновку, що вона також набула право власності на спірну земельну ділянку на якій житловий будинок розташований, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати слід віднести на рахунок позивачки за клопотанням представника позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved