Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

20 січня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява Київської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у володінні та розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що Київській міській раді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісламгуловою А.Р. було прийнято рішення від 14.07.2021 № 59273755 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок, загальною площею 45,2 кв. м., що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:90:281:0143) площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення приватним нотаріусом Ісламгуловою А.Р. даного рішення стали технічний паспорт, серія та номер: 394/2021, виданий 11 червня 2021 року ТОВ «ЄЮБ ГРИВНА-ПЛЮС»; довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: ПБ-2021 №394/2021, видана ТОВ «ЄЮБ ГРИВНА-ПЛЮС»; інформаційна довідка, серія та номер: ПБ-2021 №905, видана 04.06.2021 КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Герасименко Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.04.2024 № 72676371, яким за [PERSON] зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, загальною площею 45,2 кв. м., що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:90:281:0143) площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Підставою винесення даного рішення став договір дарування, серія та номер: 1376, виданий 18.04.2024, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. Київська міська рада наголошує на тому, що зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:281:0143) за адресою: [ADDRESS] , належить до земель комунальної форми власності територіальної громади міста Києва. При цьому, остання жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у власність чи користування, будь-яким юридичним чи фізичним особам у власність/користування не приймала. Дані факти свідчать про вчинення [PERSON] , та [PERSON] дій, направлених на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав земель комунальної власності у місті Києві. КМР вважає, що наявні усі підстави для усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення її у придатний для використання стан, у зв`язку із чим звертається із даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/1652/25 між суддями від 27 січня 2025 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповалової К.В. Згідно інформації, яка міститься у Єдиному державному демографічному реєстрі, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 26 лютого 2025 року на 14:30 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ісламгулову А.Р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М, а також задоволено клопотання позивача про витребування документів у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 11 лютого 2025 року до суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшли копії витребуваних документів. Підготовче засідання призначене на 26 лютого 2025 року було відкладено на 02 квітня 2025 року на 11:30 год. Підготовче засідання призначене на 02 квітня 2025 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 25 квітня 2025 року на 11:30 год. Підготовче засідання призначене на 25 квітня 2025 року було відкладено на 14 травня 2025 року на 15:30 год. 28 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 07 травня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі. 14 травня 2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Підготовче засідання призначене на 14 травня 2025 року було відкладено на 10 червня 2025 року на 11:30 год. 02 червня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою суду від 10 червня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 31 липня 2025 року. Судове засідання призначене на 31 липня 2025 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 25 серпня 2025 року. У судовому засіданні 25 серпня 2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позов, вказав, що під час розгляду заяви [PERSON] про відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, справа К-20508, головним управлінням земельних ресурсів було встановлено, що земельна ділянка їй відводиться за рахунок земель, що знаходяться в користуванні її матері [PERSON] - гр. [PERSON] (нотаріальна згода від 27.04.2012). Земельна ділянка розташована в межах території, визначеної технічним паспортом БТІ на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 16.07.2010 року, згідно якого загальна площа земельної ділянки становить 2372 кв.м. Земельна ділянка площею 0,25 га була відведена наказом № 101 по радгоспу «Бортничі» гр. [PERSON] , бабусі гр. [PERSON] згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.1996 року, спадкоємцем гр. [PERSON] є [PERSON] . Тобто, у [PERSON] (третя особа у справі) на підставі наказу радгоспу «Бортничі» № 101 від 12.03.1969 року виникло право користування земельною ділянкою, площею 0,23 га, в [ADDRESS] . 3 моменту виділення земельної ділянки і по сьогоднішній день, земельна ділянка площею 0,23 га обнесена парканом та перебуває у постійному користуванні [PERSON] та її родини. Наказом № 147 від 04 травня 1992 року держплемзаводу «Бортничі», згідно контрольного обміру виділено [PERSON] по [ADDRESS] , [ADDRESS] соток землі. 26 серпня 1988 року селише міського типу Бортничі було включено до складу міста Києва. Норма для приватизації земельної ділянки в м. Києві становить 0,1 га на одну особу. Рішенням Київської міської ради від 12 липня 2012 року № 901/8238 [PERSON] передано у власність земельну ділянку код 90281014, площею 0,1 га за адресо.: [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.02.2014 року, [PERSON] належить право власності на земельну ділянку кадастровий номер 800000090:28 1:0014, площею 0,1 га по [ADDRESS] . [PERSON] (відповідач) ще 03.05.2012 року звернулась до Київського міського голови з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] . До заяви надала нотаріально посвідчену згоду [PERSON] (матері) від 27.04.2012 року, у користуванні якої фактично знаходилась ця земельна ділянка, якою вона дає згоду та не заперечує проти відведення земельної ділянки у власність під забудову із лишків земельної ділянки [PERSON] . Листом від 23.07.2013 року Департамент земельних ресурсів повернув документи [PERSON] , у зв`язку із відсутністю витягу містобудівного кадастру, оскільки не був затверджений генплан міста. Рішенням Київської міської ради від 18.09.2014 року № 212/212 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] на [ADDRESS] орієнтовною площею 0,10 га, черговий кадастровий план земельної ділянки № 90:281:190 (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади м. Києва) у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно з план-схемою (додаток до рішення) (К-20508). Пізніше, за заявою [PERSON] , 19.03.2024 року була сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143. У зв`язку із тим, що відповідачка не розробила проект землеустрою на підставі рішення Київської міської ради від 18.09.2014 року, у 2024 році відповідачка повторно звернулась до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , на що їй було відмовлено. Будь-яких рішень позивача щодо припинення відповідачкою, або третьою особою у справі права користування земельною ділянкою, площею 0,23 га, яка була виділена наказом радгоспу «Бортничі», у визначеному порядку не приймалось. Із загальної площі, 0,1 га було приватизовано [PERSON] та ще у 2012 році [PERSON] був розпочатий процес відведення земельної ділянки за рахунок земель, що знаходяться у користуванні [PERSON] . Вказане свідчить про неправдиві відомості, надані позивачем в частині того, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,23 га, органом місцевого самоврядування не виділялась, у зв`язку із чим порушені права позивача, що свідчить про безпідставність заявлених вимог у цій частині.. Будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м. фактично був реконструйований на місці літньої кухні, збудованої [PERSON] , бабусею [PERSON] та у подальшому, 11.06.2021 року був переведений у статус житлового будинку на земельній ділянці, яка на законних підставах знаходиться у користуванні матері відповідачки, [PERSON] . Дата його будівництва, вказана в технічному паспорті 1992 рік. Враховуючи зазначене, просив у задоволенні позову відмовити повінстю. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 14 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу як державним реєстратором прийнято рішення № 59273755 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] (третя особа) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок загальною площею, 45,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:90:281:0143, площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна, від 11 червня 2021 року, яка видана ТОВ «ЄЮБ Гривна-Плюс», зазначено, що проведено інвентаризацію житлового будинку літ «А» за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться у власності [PERSON] . Рекомендована поштова адреса: [ADDRESS] . Обстеженнями від 11 червня 2021 року з перемірами та підрахунком площі визначеного об`єкту нерухомості встановлено, що за даною адресою розташовано житловий будинок загальною площею 45,2 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м., який побудовано господарчим способом орієнтовно в 1990 році та не є самочинним будівництвом і не потребує додаткового введення в експлуатацію (а.с. 128, т.1) 18 квітня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір дарування серія та номер 1376, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., житлового будинку загальною площею 45,2 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначив, що вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:90:281:0143, яка є комунальною власністю. Представником відповідача вказана обставина не заперечувалась та не спростовувалась. Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів у 2024 році до приймальні Київської міської ради з земельних питань надходили заяви дозвільного характеру [PERSON] щодо надання дозволу на розробку проєкту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Однак, дозвіл відповідачка не отримувала, про що була повідомлена листом-відповіддю (запереченням) від Депаратменту. Зауваження щодо підготовки рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою відповідачці були обумовлені тим, що за наявною в Департаменті інформацією документація із землеустрою, на підставі якої земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:90:281:0143) сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі Київською міською радою в установленому порядку не затверджувалась, рішення про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або у користування (оренду) будь-яким фізичним або юридичним особам за поданням Департаменту Київська міська рада не приймала. Більше того, відповідачка не надавала до Департаменту документального підтвердження законності виникнення та експлуатації об`єкту нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці (взагалі ігноруючи надання останньої інформації). Згідно витягу з ДЗК від 9 жовтня 2024 року земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143 належить до земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель. Відповідно до копії технічного паспорту, який наявний в реєстраційній справі, що надіслана на виконання вимог ухвали суду Департаментом з питань реєстрації, він виготовлений ТОВ «ЄЮБ Гривна-Плюс» на замовлення [PERSON] 11 червня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] в розташований житловий будинок літ «А» загальною площе. 45, 2 кв.м., рік будівництва 1990. Згідно довідки КП КМР БТІ від 4 червня 2021 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в на праві власності не зареєстрований. Згідно наказу госплемзавод «Бортничі» від 14 травня 1992 року [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] площею 0,20 га. Відповідно до рішення КМР від 12 липня 2012 року № 901/8238 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку 0,10 га по [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 8 лютого 2014 року № [NUMBER] за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:281:0014 за адресою: [ADDRESS] . Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] остання надала згоду та не заперечувала проти відведення земельної ділянки у власність під забудову із лишків земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Київська міська рада 12 вересня 2014 року ухвалила рішення № 212/212 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні і це не заперечувалось представником відповідача проект розроблений так і не був, а дозвіл надавався враховуючи, що на той момент земельна ділянка була вільна від будь-яких забудов. Поруч з тим, представник відповідача вказав, що фактично житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності зареєстрований за відповідачкою, був реконструйований із літньої кухні, яка там була тривалий час. Так, відповідно до долученого представником відповідача копії технічного паспорту від 16 липня 2010 року на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] знаходиться житловий будинок, загальною площею 70 кв.м., рік побудови 1972, сарай, літня кухня 21,6 кв.м., рік побудови 1955, туалет, погріб та гараж. Відповідно до наказу госплеизавод «Бортничі» від 12 березня 1969 року [PERSON] (бабуся відповідача) виділено земельну ділянку 0,25 га за адресою: [ADDRESS] . В той же час, відповідно до матеріалів космічного знімання на відповідну територію, долучені до позовної заяви, вбачається, що у період з 2005 по 2020 рік земельна ділянка за кадастровим номером 8000000000:90:281:0143 вільна від будь-яких забудов, забудови знаходяться на іншій земельній ділянці, в яку входить спірна земельна ділянка 8000000000:90:281:0143, а вже в 2021 році на цій земельній ділянці здійснюється певна забудова. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, реконструкція літньої кухні у житловий будинок відбулась у 2021 році. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21). Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому, держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою ведення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. У разі, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Такий же правовий висновок про те, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та у численних постановах Верховного Суду. Отже, для вирішення спору необхідно встановити, чи було будівництво самочинним, а для цього, перш за все, слід встановити, коли саме здійснювалося будівництво та чи була надана земельна ділянка на цей час саме з такою метою. Відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2021 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в побудована орієнтовно в 1990 році. Поряд з цим, представник відповідача у судовому засіданні вказав, що фактично цей житловий будинок було реконструйовано з літньої кухні у 2021 році та переведено у стан житловий будинок. Відповідно до долучених до позову відеознімків з Google maps, будівництво на спірній земельній ділянці, на якій не було розміщено літньої кухні, враховуючи технічний паспорт від 2010 року, долучений представником відповідача, почалось після 2020 року. Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача не надав суду жодних належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача, зокрема того, що житловий будинок загальною площею 45,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , не є самочинним будівництвом та дійсно побудована до 5 серпня 1992 року. Зокрема, відповідачем не було надано документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документу на присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси та не спростовано докази, надані позивачем. Суд відхиляє твердження представника відповідача, що житловий будинок не є самочинним будівництвом, оскільки він фактично реконструйований з літньої кухні, яка там знаходилась з 1955 року, враховуючи те, що у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації)). Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 161/15687/19. При цьому суд враховує, що відповідно до долученого представником відповідача копій технічного паспорту від 16 липня 2010 року, дійсно вбачається наявність на земельній ділянці літньої кухні, проте вона знаходиться не на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143. Крім того, представником відповідача суду не надано доказів реєстрації за відповідачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143, на якій здійснено самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] Як вбачається із долучених до позовної заяви доказів, відповідач після реєстрації за собою права власності на нерухоме майно зверталась до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) із заявою дозвільного характеру у 2024 році щодо надання дозволу на розробку проєкту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Однак, дозвіл відповідачка не отримувала, про що була повідомлена листом-відповіддю (запереченням) від Депаратменту. За поданням Департаменту Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-якій фізичній чи юридичній особі, земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143 у власність чи користування. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19). Однак, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18). [PERSON] , а надалі й [PERSON] , зареєструвавши право власності на житловий будинок на земельній ділянці комунальної власності, мала лише право користування спірною земельною ділянкою, проте у власність її не отримала та дозвільних документів на реконструкцію літньої кухні у житловий будинок не отримувала, а тому об`єкт нерухомого майна загальною площею 45,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в - є самочинним будівництвом. Про вказане відповідачу було достеменно відомо на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке є самочинним будівництво, з урахуванням того, що після укладання такого договору відповідач звернулась до Департаменту земельних ресурсів із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Департаменту з питань ДАБК м. Києва від 22 травня 2025 року № 073-1706, Департамент не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адерсою: [ADDRESS] в кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:90:281:0143. Відповідач також не може вважатись добросовісним набувачем, зважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема про набуття земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості, який на ній розміщений, чи про набуття такого об`єкта окремо від земельної ділянки, якщо таке набуття не допускається в силу закону (пункт 61 постанови від 22.06.2021 № 200/606/108 та пункт 179 постанови від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц). В розумінні чинного законодавства належне відповідачу майно є сукупністю будівельних матеріалів, а відтак демонтувавши (розібравши) на виконання рішення суду таке майно, будівельні матеріали залишаться у власності відповідача і він не позбавлений права ними розпоряджатись на власний розсуд. За висновками Верховного Суду стаття 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Тому посилання у статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав. При цьому законами України не встановлено способу захисту для випадків, коли за особою зареєстроване право власності чи інше речове право, яке не може бути зареєстроване за жодною особою. Тобто у законах наявна прогалина, яка має бути заповнена за аналогією закону чи права (стаття 8 ЦК України). При цьому колегія виходить з такого. Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 100)). Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Виходячи з правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), у випадку, якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт (правова позиція, викладене у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21). Враховуючи викладене, вимога позивача про припинення володіння (право власності) [PERSON] нерухомим майном - житловим будинком загальною площею, 45, 2 кв.м за адресою: [ADDRESS] -в підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного також підлягає задоволенню вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:281:0143 за адресою: [ADDRESS] в шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва - житлову будівлю загальною площею 45,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] в та привести земельну ділянку у придатний для використання стан. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи визначені позивачем підстави позовних вимог до відповідача суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню щодо припинення права володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у попередній стан, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9084 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial