Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої представник зазначив, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . На випадок своєї смерті він заповіту не залишив. На момент смерті покійний був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Дружина померлого, [PERSON] , померла [INFO] . Спадкова справа після її смерті не заводилася, заповіту вона не залишала. Позивач прийняв спадщину за законом шляхом вступу у володіння спадковим майном. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого, що стало підставою для звернення до суду. У позові заявлено вимоги: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що померлий [INFO] [PERSON] був чоловіком [PERSON] , 1932 року народження, яка померла [INFO] ; - встановити факт належності правовстановлюючого документа договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Міжгірською державною нотаріальною конторою 10.01.1992 за реєстровим № 35, на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на спадковий будинок. Ухвалами суду від 25.08.2025: - відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; - витребувано докази. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі довірителя, при цьому підтвердила повну підтримку позовних вимог. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника. Селищна рада визнала позовні вимоги. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який був постійним мешканцем [ADDRESS] (а.с. 12, 95). Станом на день смерті він був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений Міжгірською державною нотаріальною конторою, Закарпатської області, 10.01.1992 за реєстровим № 35 (а.с. 33-34). Дружина померлого, [PERSON] , померла [INFO] (а.с. 13). Відповідно до статей 22, 26 КпШС України все майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі спільної сумісної власності подружжя вважається, що їх частки є рівними. З матеріалів справи вбачається, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] не відкривалася, заповіту вона не залишила. Позивач прийняв спадщину за законом відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, чинній на момент виникнення правовідносин) шляхом вступу у володіння спадковим майном. Цей факт підтверджується довідками Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 22.09.2022 № 1807, № 1808 (а.с. 18, 19). 31 липня 2025 року позивач через представника звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, однак отримав відмову, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Корбутяк І. В. від 31.07.2025 № 130/02-31 (а.с. 22-23). У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначено, що відповідно до правовстановлюючого документа договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Міжгірською державною нотаріальною конторою 10.01.1992 за реєстровим № 35, [PERSON] придбав житловий будинок (домоволодіння). Згідно з реєстраційним написом, об`єкт було зареєстровано на праві особистої власності та внесено до реєстрової книги № 5 за № 871 від 15.02.1992. Крім того, згідно з довідкою КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 14.05.2025 № 114, станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі зазначеного договору. Відповідний запис зроблено у реєстровій книзі № 5 за № 871 від 15.02.1992. Технічний паспорт, виготовлений ФОП [PERSON] 09.07.2024 (реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:3341-5451-8324-9614), визначає об`єкт як будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Згідно пунктів 12 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Щодо зазначеної у постанові нотаріуса неможливості встановлення факту родинних відносин, суд виходить із того, що помилка в актовому записі про смерть [PERSON] , наявному в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, є технічною опискою: замість « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Всі інші дані у записі вказані коректно. Стосовно відсутності відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, суд враховує, що копії свідоцтва про шлюб [PERSON] (1934 р. н.) та [PERSON] (1932 р. н.) не збереглися, оскільки шлюб було укладено на території, яка нині належить до російської федерації. На даний час факт родинного зв`язку між батьками позивача підтверджується його свідоцтвом про народження та заявами братів і сестер, долученими до матеріалів справи (а.с. 12, 14-17). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Суд вважає, що підстави, на які послався нотаріус, не є достатніми для відмови позивачу у реалізації його спадкових прав. Подані матеріали свідчать про законність прийняття спадщини та підтверджують фактичне володіння позивачем спадковим майном. При цьому встановлено, що спадкодавець за життя набув право власності на майно, яке після його смерті стало предметом спадкування. Позивач, як спадкоємець за законом, прийняв спадщину у спосіб, передбачений чинним на той час законодавством, що підтверджується належними та допустимими доказами, дослідженими судом. З огляду на наведені обставини, визнання позову відповідачем та відсутність даних про порушення прав чи законних інтересів інших осіб, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved