Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

В провадженні Соборного районного суду м. Дніпра перебуває цивільна справа за позовом Українського державного університету науки і технологій до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ромащенко Наталії Миколаївни про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.06.2013 між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (далі - ДНУЗТ) та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту» (далі - «Кооператив») було укладено Договір № 1, предметом якого була діяльність Сторін з організації проектування, будівництва, введення в експлуатацію кооперативного житлового 10- ти поверхового будинку на 173 квартири загальною площею 11 600 кв.м., на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та розподілу і оформлення права власності на Об`єкт будівництва. Відповідно до пункту 6.3 зазначеного Договору, після завершення будівництва Об`єкта Сторони набувають право власності на квартири, нежитлові та підсобні приміщення. Відповідно до пункту 6.5 зазначеного Договору, право власності на житлові площі належать: 20% відсотків на безоплатній основі Університету (витрати Кооперативу); 80% відсотків Кооперативу. Університет має право розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд у відповідності до діючого законодавства України. Кооператив зобов`язаний розподілити квартири між членами кооперативу відповідно до укладених договорів згідно діючого законодавства України. У подальшому відповідно до Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15.12.2014 до Договору № 1 від 01.06.2013, було визначено, що на підставі п. 6.1, 6.5. Договору № 1 від 01.06.2013 сторони дійшли до згоди про наступний розподіл квартир та нежитлових приміщень Об`єкту «Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, частка Університету, що складає не менше 20% від загальної площі квартир в Об`єкті - 2701,6 квадратних метрів, і включає в себе окрім іншого, і квартиру [ADDRESS] . Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 29 травня 2015 року було вирішено прийняти на баланс Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна багатоквартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями по [ADDRESS] . Український державний університет науки і технологій є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, відповідно до наказу МОН України від 26.04.2021 № 464 «Про утворення Українського державного університету науки і технологій» та розпорядження КМУ від 31 березня 2021 року. № 258-р, тож зазначений житловий будинок перебуває на балансі УДУНТ. У подальшому відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 «Про включення до числа службових приміщень квартир [ADDRESS] », було вирішено включити до числа службових приміщень всі вищеперераховані квартири, зокрема і квартиру [ADDRESS] . 21.02.2017 відповідно до витягу з протоколу № 14 спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, було вирішено надати [PERSON] , помічнику проректора, з метою оперативного керівництва студентським містечком університету, однокімнатну службову квартиру [ADDRESS] на сім`ю з двох чоловік. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 846 від 04.10.2022 «Про затвердження списку сім`ї працівника Українського державного університету науки і технологій на заселення службової квартири [ADDRESS] », було вирішено затвердити список сім`ї працівника УДУНТ на заселення службової квартири [ADDRESS] , у складі [PERSON] та його дружини [PERSON] 19.09.2023 відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 15-19/9 «Про виключення із числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] », було вирішено виключити квартиру [ADDRESS] із числа службових жилих приміщень. [PERSON] , звернувся до університету із заявою щодо оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартиру, яку він займав з членами сім`ї на умовах найму, посилаючись на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 26.09.2023 проректором [PERSON] було прийнято розпорядження органу приватизації № 2, відповідно до якого за результатами розгляду заяви [PERSON] , було вирішено, прохання наймача [PERSON] задовольнити та передати квартиру [ADDRESS] в приватну спільну часткову власність У подальшому було видано свідоцтво про право власності від 26 вересня 2023 року, що засвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] . Позивач вважав, шо є всі підстави для визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано неуповноваженим органом та підписано неуповноваженою особою, так як на момент видачі даного свідоцтва в Університеті, по-перше, фактично не існувало Бюро приватизації житла, а по-друге, підписант цього свідоцтва не мав на це повноважень та не був призначеним на посаду «керівника органу приватизації», як це зазначено у самому свідоцтві. Бюро приватизації житла УДУНТ було неуповноваженим органом і з огляду на п. 9 ст. 8 Закону України Про приватизацію житлового фонду, так як після реорганізації установи справами щодо приватизації та віданням житловим фондом має займатись орган місцевого самоврядування. Крім цього, у Законі України «Про освіту» у ст. 80, ч. 4, міститься пряма заборона на приватизацію об`єктів та майна державних та комунальних закладів освіти, тож права на приватизацію квартири [ADDRESS] , - відповідачі не мали, так як ця квартира знаходиться у власності державного закладу освіти. Отже позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Бюро приватизації житла Українського державного університету науки і технологій від 26 вересня 2023 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] , яке посвідчує право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., на ім`я [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2707265612020, індексний номер : 70438529 від 28.11.2023 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ромащенко Н.М. Відповідачі надали відзив на позовну заяву в якому заперечували проти задоволення позову, оскільки процедура приватизації була проведена уповноваженим органом та у відповідності до законодавства. Інші сторони правом на подання відзиву та пояснень не скористались. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позов, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Інші сторони в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи в їх відсутності. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив суду обставини щодо будівництва та розподілу квартир, також зауважив, що розпорядження та свідоцтва щодо передачі службового майна співробітникам університету підписували ректор та декілька проректорів, що були виконуючи обов`язки ректора. Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено судом, 01.06.2013 між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (далі - ДНУЗТ) та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту» (далі - «Кооператив») було укладено Договір № 1, предметом якого була діяльність Сторін з організації проектування, будівництва, введення в експлуатацію кооперативного житлового 10- ти поверхового будинку на 173 квартири загальною площею 11 600 кв.м., на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та розподілу і оформлення права власності на Об`єкт будівництва. Відповідно до пункту 6.3 зазначеного Договору, після завершення будівництва Об`єкта Сторони набувають право власності на квартири, нежитлові та підсобні приміщення. Відповідно до пункту 6.5 зазначеного Договору, право власності на житлові площі належать: 20% відсотків на безоплатній основі Університету (витрати Кооперативу); 80% відсотків Кооперативу. Університет має право розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд у відповідності до діючого законодавства України. Кооператив зобов`язаний розподілити квартири між членами кооперативу відповідно до укладених договорів згідно діючого законодавства України. У подальшому відповідно до Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15.12.2014, Договору № 1 від 01.06.2013, було визначено, що на підставі п. 6.1, 6.5. Договору № 1 від 01.06.2013, сторони дійшли до згоди про наступний розподіл квартир та нежитлових приміщень Об`єкту «Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, частка Університету, що складає не менше 20% від загальної площі квартир в Об`єкті - 2701,6 квадратних метрів, і включає в себе окрім іншого, і квартиру [ADDRESS] Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 29 травня 2015 року було вирішено прийняти на баланс Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна багатоквартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями по [ADDRESS] . Український державний університет науки і технологій є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, відповідно до наказу МОН України від 26.04.2021 № 464 «Про утворення Українського державного університету науки і технологій» та розпорядження КМУ від 31 березня 2021 року № 258-р, тож зазначений житловий будинок перебуває на балансі УДУНТ. У подальшому відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 «Про включення до числа службових приміщень квартир [ADDRESS] », було вирішено включити до числа службових приміщень всі вищеперераховані квартири, зокрема і квартиру [ADDRESS] . 21.02.2017 відповідно до витягу з протоколу № 14 спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, було вирішено надати [PERSON] , помічнику проректора, з метою оперативного керівництва студентським містечком університету, однокімнатну службову квартиру [ADDRESS] на сім`ю з двох чоловік. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 846 від 04.10.2022 «Про затвердження списку сім`ї працівника Українського державного університету науки і технологій на заселення службової квартири [ADDRESS] », було вирішено затвердити список сім`ї працівника УДУНТ на заселення службової квартири [ADDRESS] , у складі: [PERSON] та його дружини [PERSON] 19.09.2023 відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 15-19/9 «Про виключення із числа службових жилих приміщень квартири [ADDRESS] », було вирішено виключити квартиру [ADDRESS] із числа службових жилих приміщень. [PERSON] , звернувся до університету із заявою щодо оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартиру, яку він займав з членами сім`ї на умовах найму, посилаючись на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 26.09.2023 проректором [PERSON] було прийнято розпорядження органу приватизації № 2, відповідно до якого за результатами розгляду заяви [PERSON] , було вирішено, прохання наймача [PERSON] задовольнити та передати квартиру [ADDRESS] в приватну спільну часткову власність У подальшому було видано свідоцтво про право власності від 26 вересня 2023 року, що засвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] . Суд не погоджується з позицією позивача, що відповідачі не мали права на приватизацію вказаної квартири через наявність заборон в Законі України «Про освіту». Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства. Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством. Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення «крім випадків, передбачених законодавством». Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі університету, у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає, тобто має триваючі зв`язки із цим житлом. Аналогічний висновок застосування вказаної норми законодавства містить Постанова Об`єднаної палати Верховного Суду по справі № 296/8558/21 від 06 листопада 2023 року. Суд не вбачає підстав для відступу від вказаної позиції Верховного Суду. Тобто заборони на приватизацію майна, які не використовуються в освітньому процесі відсутні. В нашому випадку квартира не використовується в освітньому процесі, а тому суд приходить до висновку, що заборони відсутні, а доводи позивача є не спроможніми. Посилання позивача про його не згоду з вказаним висновком Верховного Суду належним чином не обгрунтованні та не заслуговують на увагу. При існуванні суб`єктивного бажання сторони відходу від сталої правової позиції на розгляд суду має бути надано беззаперечна аргументація такого відступлення, проте як вбачається зі змісту наданих позивачем процесуальних документів, жоден з них не містить обґрунтування причин порушення єдності судової практики. Також суд не приймає до уваги посилання позивача, що [PERSON] не мав права підписувати розпорядження про приватизацію та відповідне свідоцтво, адже позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказана особа вийшла за межі своїх повноважень. Судом з`ясовано, що на момент вчинення вказаних дій [PERSON] тимчасово виконував обов`язки ректора УДУНТ на підставі Наказу від 05.09.2023 № 210-К. Ознайомившись з вказаним Наказом судом було встановлено, що жодних обмежень у повноваженнях наказ не містить. Відповідно до п.4.1.1. Статуту вказані повноваження ректора. Зокрема Ректор у межах своїх повноважень: -4.1.2.2. видає накази і розпорядження, дає доручення обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами; -4.1.3.5. є розпорядником майна і коштів. Тобто саме ректору університету надано повноваження на розпорядження майном. Позивач не довів та не надав докази того, що вказані повноваження були надані іншим особам, або що ректор не мав права вчиняти вказані дії. Суд також дослідив відповідні розпорядження та свідоцтва, якими позивач на протязі багатьох років надав згоду на приватизацію та передавав у власність квартири. Всі документи підписано або ректором університету, або особами які його тимчасово замінювали, тобто дані повноваження постійно вчинялися саме вказаними особами. Стосовно посилань на те, що вказані дії повинно було вчиняти Бюро приватизації житла суд не погоджується з вказаними доводами позивача, адже суду не надано жодного документа, в якому було б вказані повноваження вказаного органу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир\~(будинків)\~у власність\~громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян»: 15. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства) (далі - орган з оформлення документів). Тобто як вбачається з вищевикладеного на Бюро покладено обов`язок, щодо підготовки та оформлення документів для приватизації, а не прийняття рішення, щодо приватизації. Як вбачається з розпорядження органу приватизації, то в ньому також вказано, що керівник органу приватизації доручає підготовку документів саме Бюро приватизації житла і відповідному керівнику вказаного Бюро. Отже наведене, на думку суду, спростовує доводи позивача. Порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (далі\~\~відомчий житловий фонд), у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ та організацій визначено Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженим\~\~постановою Кабінету Міністрів України 6 листопада 1995 року №891.\~\~\~\~ Передача будинків відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, яка утворюється Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями або виконкомом відповідної Ради (п.5 Положення №891). Згідно з частиною другою\~\~статті 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»,\~\~передача об`єктів з державної у комунальну\~\~власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»,\~\~передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акту приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права. В силу положень частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України\~\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, право комунальної власності на будинок виникає з дня його державної реєстрації. Матеріали справи не містять доказів того, що спірна квартира була передана в комунальну власність і відповідно відповідачі не повинні були звертатися до органів місцевого самоврядування для приватизації, адже вони не є уповноваженими органами в цій ситуації. Також суд оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право власності відповідачів виходить з наступного. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16.02.2017\~(Kryvenkyy v. Ukraine, заява\~\~№ 43768/07), пункт 45). Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 644/2204/19, суд зазначив: «… Саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, "допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном". Такими, як вбачається, є зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно." Велика Палата Верховного Суду у справі 912/2797/21 (постанова від 5 липня 2023 року) наголосила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей». Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237\~ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства. З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92\~ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Однак закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт вчинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її виконавчого органу, тому сам лише факт вчинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладеними цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Аналогічного висновку дотримується Верховний Суд в Постановах від 24 грудня 2019 року по справі № 910/12786/18, в Постанові від 16 лютого 2023 року по справі № 910/2958/20. Скасування приватизації буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки є більш важливими, ніж дотримання права громадян, які законним шляхом добросовісно набули своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій керівних органів Позивача. Намагання виправити допущену в минулому органом позивача «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже, порушить справедливий балансу інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року по справі № 367/6105/16-ц). Так суд погоджується, що відповідачі звернулися до позивача з відповідною заявою на приватизацію квартири і відповідачі не можуть нести будь-яку відповідальність, стосовно того, чи мала право особа, яка виконувала обов`язки ректора підписувати документи чи ні. Особи покладалися на те, що органи Позивача будуть діяти в межах своїх функцій та повноважень. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 зі справи № 910/10011/19, від 02.02.2021 зі справи № 925/642/19. Гарантоване статтею55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. За статтями12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття80ЦПКУкраїни). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПКУкраїни). Європейський суд\~з прав\~людини (далі\~-\~ЄСПЛ)\~зауважив,\~що одним\~із фундаментальних\~аспектів верховенства\~права є\~принцип правової\~визначеності,\~який,\~між іншим,\~вимагає щоб\~при остаточному\~вирішенні справи\~судами їх\~рішення не\~викликали сумнівів\~(BRUMARESCU\~v.\~ROMANIA,\~№ 28342/95,\~§ 61,\~рішення ЄСПЛ\~від 28\~листопада 1999\~року).\~Якщо конфліктна\~практика розвивається\~в межах\~одного з\~найвищих судових\~органів країни,\~цей суд\~сам стає\~джерелом правової\~невизначеності,\~тим самим\~підриває принцип\~правової визначеності\~та послаблює\~довіру громадськості\~до судової\~системи (LUPENI\~GREEK\~CATHOLIC\~PARISH\~AND\~OTHERS\~v.\~ROMANIA,\~№ 76943/11,\~§ 123,\~рішення ЄСПЛ\~від 29\~листопада 2016\~року).\~Судові рішення\~повинні бути\~розумно передбачуваними\~(S.W.\~v.\~ТНЕ UNITED\~KINGDOM,\~№ 20166/92,\~§ 36,\~рішення ЄСПЛ\~від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог та порушення його права. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed