Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

Позивач 27 березня 2025 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачами у зв`язку зі звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 05 лютого 2025 року, посилаючись на те, що він з 07 жовтня 2021 року без укладення трудового договору та запису в трудову книжку прийнятий на роботу в ТОВ Південьтрансбуд на посаду охоронця; 11 листопада 2021 року він прийнятий на роботу в ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація на посаду охоронця без укладення трудового договору та внесення запису в трудову книжку. З початку 2022 року відповідачі не виплачують йому заробітну плату та не сплачують єдиний соціальний внесок, тобто фактичні відносини з ними припинені; за юридичною адресою відповідачі відсутні, фактичне місцезнаходження роботодавців невідоме, рішення про простій, припинення діяльності ними не приймались. Подані позивачем заяви про звільнення від 05 лютого 2025 року повернені поштою без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання позивач та його представник Бенедюк Л.О. не з`явились, представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Згідно з пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Направлені за\~місцезнаходженням відповідачів\~ТОВ Південьтрансбуд\~та\~ТОВ Будівельно-монтажна\~компанія\~Південьмеханізація копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з викликами до суду на 14:00 год. 27 травня 2025 року на 11:30 год. 16 вересня 2025 року повернуті до суду 21 травня 2025 року з відміткою установи поштового зв`язку про відсутність адресатів за вказаними адресами (а.с.43-44). Отже, є підстави вважати, що вказані судові документи вручені відповідачам 21 травня я 2025 року. Крім того, відповідачів повідомлено про перебування у провадженні суду цієї справи шляхом публікації оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України. Відзив на позовну заяву відповідачі суду не надали. Зі згоди позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. З матеріалів справи встановлено, що, згідно з повідомленням про прийняття працівника на роботу, отриманим ГУ ДПС у Миколаївській області від ТОВ Південьтрансбуд засобами телекомунікаційного зв`язку 06 жовтня 2021 року, [PERSON] з 07 жовтня 2021 року прийнято на роботу у ТОВ Південьтрансбуд на посаду охоронця (а.с.13). 11\~листопада 2021\~року [PERSON] \~прийнято на\~роботу на\~посаду охоронця\~в ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація, що вбачається з повідомлення про прийняття працівника на роботу, отриманого ГУ ДПС у Миколаївській області від ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація засобами телекомунікаційного\~зв`язку 10\~листопада 2021\~року (а.с.41). У трудовій книжці [PERSON] відповідні записи про прийняття на роботу відсутні (а.с.15-15 зворотній бік). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 05 лютого 2025 року [PERSON] є працюючою особою у зв`язку з отриманням лоходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з 07 жовтня 2021 року - у ТОВ Південьтрансбуд, з 11 листопада 2021 року - у ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація (а.с.20-21). 05 лютого 2025 року позивач звернувся до відповідачів із заявами про звільнення його із займаної посади за власним бажанням (а.с.24, 25). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, трудовий договір - це юридично оформлені відносини між працівником і роботодавцем. Змістом трудових відносин є взаємні права та обов`язки сторін, а предметом таких відносин є робота, яку працівник зобов`язується виконувати за плату. При цьому, невиконання протягом тривалого часу працівником з тих або інших причин своїх трудових обов`язків свідчить про відсутність реальних трудових відносин між роботодавцем та працівником. Належні трудові відносини існують одразу у двох площинах - фактичній та юридичній. Відсутність роботи, яка фактично виконується працівником на умовах, передбачених трудовим договором, при юридично оформлених трудових відносинах не відповідає нормам чинного законодавства та є підставою для розірвання трудового договору на вимогу працівника. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, за яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, тобто роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням у разі подання працівником відповідної заяви за два тижні до такого звільнення. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Отже, чинне трудове законодавство передбачає можливість звільнення працівника за його ініціативою.\~ Позивач, який бажає звільнитися з ТОВ Південьтрансбуд та ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація, але не може цього зробити через фактичну відсутність відповідачів за їх місцезнаходженням та відсутність будь-яких засобів зв`язку з керівництвом ТОВ Південьтрансбуд та ТОВ Будівельно-монтажна компанія Південьмеханізація, позбавлений можливості розірвати трудові відносини з відповідачами у спосіб, передбачений КЗпП України. Враховуючи викладене, права Позивача підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачами припиненими за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 ст. 5 ЦПК України), про що зазначено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону, буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими. Отже, наявні усі підстави для задоволення даного позову та визнання трудових відносин між позивачем та відповідачами припиненими з 19 лютого 2025 року на підставі ст.38 КЗпП України. Дату припинення трудових відносин з 19 лютого 2025 року суд визначає з урахуванням вимог першого речення ч.1 ст.38 КЗпП щодо попередження працівником роботодавця про звільнення за два тижні та виходячи з того, що у поданих позивачем до відповідачів заявах про звільнення за власним бажанням від 05 лютого 2025 року (а.с.24, 25) відсутні посилання на неможливість продовжувати роботу з поважних причин та бажана дата звільнення. Згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позову за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 2422,40 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved