Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

16.04.2025 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд: визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із його батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , у розмірі від доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на самостійному вихованні та утриманні у його батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є рідним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , проте, у зв`язку з тим, що вона є інвалідом першої групи та потребує допомоги у побуті, не здатна до самостійного пересування та обслуговування, відповідно, повноцінно займатися доглядом та утриманням малолітнього сина, не має можливості. Зазначає про те, що дитина проживає разом із ним за адресою: [ADDRESS] , дитина відвідує логопедичну групу у КЗ «Луцький заклад дошкільної освіти (ясла -садок) № 5 комбінованого типу Луцької міської ради, що заходиться у м. Луцьку, вул. Мистецька, буд. 5. Відповідно до довідки вчителя логопеда [PERSON] , у дитини [PERSON] наявне загальне недорозвинення мовлення ІІ рівня, дитина відвідує приватні корекційні заняття з логопедом. Окрім цього, дитина відвідує Рованцівський ліцей Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області , а саме: підготовчу групу із жовтня 2024 року, два рази на тиждень у понеділок і середу. При цьому, привозить та забирає дитину на заняття тато, очно спілкується з вчителями також тато. На всі навчально-розвиваючі заняття дитину відвозить забирає та оплачує їх вартість також тато [PERSON] , при цьому, мати відповідач по справі, участі у вихованні та утриманні не бере. Отже, зазначає, що він самостійно виховує та утримує сина [PERSON] . Зазначає про те, що в силу незадовільного стану здоров`я, [PERSON] , самостійно не може забезпечувати сину належних умов для розвитку, а саме: забезпечити відвідування дитиною садочка, вчителя логопеда, та відвідування підготовчої групи. Окрім цього, зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 із 24 лютого 2022 року на території України введено правовий режим воєнного стану у зв`язку із збройною агресією російської федерації, який продовжує діяти на території України і по сьогодні. У випадку загострення бойових дій або посилення інтенсивності обстрілів, позивач позбавлений права та можливості вивезення свого малолітнього сина за межі держави для забезпечення його безпеки. Отже, встановлення факту проживання, самостійного виховання та утримання ним свого сина необхідне для захисту прав та інтересів дитини, для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері. Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України. Отже, з огляду на викладене, просить позов задовольнити. Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2025 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с. 23). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області належним чином завірену копію довідки до акту огляду МСЕК та пенсійне посвідчення (інформацію про видачу останнього у зв`язку із призначенням 1-А групи інвалідності) щодо [PERSON] , [INFO] (а.с. 43-44). 08.07.2025 року до суду надіслані витребувані документи (а.с. 52-58). Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.07.2025 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 63-64). Під час судового розгляду справи позивач та його представник підтримали доводи та мотиви позовної заяви, з підстав в ній викладених, просили позов задовольнити. Так, позивач [PERSON] пояснив суду, що вони з відповідачем є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Пояснив, що дитина проживає разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини, [PERSON] , є інвалідом першої групи, потребує постійної сторонньої допомоги, внаслідок чого проживає разом із своєю матір`ю по [ADDRESS] . Оскільки відповідач не може самостійно пересуватися та обслуговувати себе в побуті, відповідно, вона й не може здійснювати належний догляд за малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , тому, дитина проживає разом із батьком, який забезпечує дитині належні умови проживання, виховання та розвитку. Так, позивач возив дитину до підготовчої групи в Рованцівському ліцеї Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, возить дитину до вчителя логопеда, оскілки [PERSON] має загальне недорозвинення мовлення ІІ ступеня, возить дитину на відпочинок та забезпечує інші повсякденні потреби дитини. До матері в с. Ярославичі позивач привозить дитину на вихідні. Додатково пояснив, що [PERSON] 01 вересня 2025 року пішов у перший клас Рованцівського ліцею Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, де на сьогоднішній день і навчається. Зазначає, що мати, з огляду на фізичний стан здоров`я та неможливість обходитись без сторонньої допомоги, не може здійснювати належний догляд та виховання свого малолітнього сина, тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Додатково зазначив, що задоволення позовних вимог в частині встановлення факту перебування малолітнього [PERSON] , [INFO] , на його самостійному утриманні та вихованні, пов`язані з необхідністю визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу особи, на самостійному утриманні та вихованні якої перебуває дитина задля отримання відстрочки від призову на військову службу. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання їх малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , просив суд залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду. В іншій частині позовних вимог просив позов задовольнити. Представник позивача підтримала пояснення позивача та додатково пояснила, що на момент звернення до суду з даним позовом, між позивачем та відповідачем були досить напружені стосунки, вони не могли домовитись між собою про порядок та графік побачень з дитиною, на фоні чого відбувались постійні конфлікти. Під час судового розгляду справи, стосунки між сторонами налагодились, між ними було досягнуто домовленість про графік побачень матері з дитиною, відповідач не заперечує проти проживання сина разом із батьком, позивачем по справі, оскільки сама вона, з огляду на свій стан здоров`я (наявність інвалідності 1 групи), не може самостійно виховувати, утримувати та доглядати за сином. Отже, просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із його батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; та про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на самостійному вихованні та утриманні у його батька [PERSON] . Представник заінтересованої особи: Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, як органу опіки та піклування, [PERSON] пояснила суду, що про складні життєві умови в сім`ї [PERSON] та [PERSON] стало відомо ще в 2022 році, після того, як [PERSON] отримала травму хребта та їй була встановлена група інвалідності, що вимусило її переїхати до своїх родичів в с. Ярославичі, де вона й проживає по сьогоднішній день. Між сторонами певний період часу існував конфлікт, оскільки мати дитини побоювалась, що, з огляду на її безпорадний стан, батько взагалі не буде привозити до неї сина та не буде давати можливість бачитись з сином. Проте, на сьогоднішній день між сторонами досягнуто домовленість та визначено графік відвідування малолітнім [PERSON] , [INFO] , своєї матері [PERSON] в с. Ярославичі, який батько зобов`язується виконувати. Тому, з огляду на те, що дитина проживає разом з батьком [PERSON] , який повністю забезпечує дитину всім необхідним, займається його вихованням, розвитком, навчанням та лікуванням, забезпечує дитині дозвілля та відпочинок, дитина забезпечена всім необхідним для її віку: має іграшки, одяг, місце для сну та навчання, прихильність дитини до батька, просили задовольнити позовні вимоги [PERSON] , окрім позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів, оскільки відповідач є інвалідом першої групи, не має інших доходів, аніж виплати по інвалідності, потребує постійного лікування та прийняття медикаментів, на що витрачаються всі її доходи. Окрім цього, представником органу опіки та піклування було надано суду висновок про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином, заяв та клопотань, а також письмового відзиву на дану позовну заяву до суду не надала. Враховуючи вищевикладене та з огляду на приписи ч. 3 ст. 211, ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи у відсутності відповідача. Заслухавши осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні норми закону викладені і в ст. ст. 15, 16 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 26.06.2024 року (а.с. 9 ). Як вбачається з інформації, наданої сільським головою Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області № 275 від 04.03.2025 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із нею зареєстрований син [PERSON] , [INFO] , та мати [PERSON] , [INFO] . Окрім цього зазначено, що [PERSON] людина з інвалідністю 1 групи, згідно довідки до акту огляду МСЕК № 54 від 13.02.2023 року, потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 16). Зазначене також підтверджується копією Виписки з акту огляду МСЕК №486680 від 13.02.2023 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , є людиною з інвалідністю 1 група А з 01.12.2022 року по загальному захворюванню з ур. ОРА та ПНС, група інвалідності встановлена довічно. Потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 56-57). Як вбачається з Актів обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 07.02.2023 року та від 06.06.2025 року, за адресою: [ADDRESS] , у даному житлі проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зі слів батька встановлено, що дитина проживає разом із батьком з 2018 року, дитина відвідує логопедичну групу у садочку № 5 та маленьку школу у с. Рованці. В основному, матеріальним забезпеченням та вихованням займається батько [PERSON] , приділяє час навчанню та всебічному розвитку дитини, для дитини створені всі належні умови, в силу певний обставин, тільки батько завозить та забирає дитину з навчальних закладів (а.с. 17, 59). Відповідно до довідок КЗ Луцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 5 комбінованого типу Луцької міської ради» № 61 від 17.05.2024 року та від 03.02.2025 року, вбачається, що у вихованні [PERSON] беруть участь мама [PERSON] та тато [PERSON] ; приводить в дитячий садок і забирає сина тато; свята і батьківські збори відвідує лише тато. Тато [PERSON] також бере активну участь у вихованні сина, бере активну участь у житті групи (допомагав складати меблі, облаштовувати ігровий майданчик. Дослухається до порад педагогів та вчителя логопеда, возить сина у «маленьку школу», цікавиться його досягненнями, до свят готує костюми (а.с. 10, 11). Як вбачається з відповідей Рованцівського ліцею Боратинської сільської ради від 14.05.2024 року та від 10.03.2025 року, [PERSON] відвідує заняття у підготовчій групі Рованцівського ліцею з жовтня 2024 року, а саме 2 рази на тиждень у понеділок та середу з 09.00 до 11.00 год. Приводить та забирає дитину тато [PERSON] . Очно спілкується із вчителем тато [PERSON] , проте обоє батьків приєднані до Viber-групи, слідкують і реагують на повідомлення вчителя [PERSON] (а.с. 12-13). З Довідки вчителя-логопеда від 25.04.2024 року, яка видану [PERSON] , вбачається, що його сина, [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує приватні корекційні заняття з логопедом двічі на тиждень. У Дмитра загальне недорозвинення мовлення ІІ рівня (а.с. 15). З Виписки № [NUMBER] д КП «ВОТМО ЗМД» із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що він перебував у стаціонарі з 30.10.2024 року по 01.11.2024 року з діагнозом: правобічна невправима пахвинна кила. 30.10.2024 року проведено правобічну герніорафію під загальним внутрішньовенним знечуленням на ШВЛ (а.с. 14). Рішенням виконавчого комітету Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області № 143 від 31.07.2025 року затверджено висновок щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Так, Висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, в даному висновку зазначено про те, що, відповідно до листа служби у справах дітей Ярославицької сільської ради від 21.07.2025 року № 91, [PERSON] , мати малолітнього [PERSON] , не заперечує про визначення місця проживання сина із батьком (а.с. 69-71). Зазначене також підтверджується листом начальника служби у справах дітей Ярославицьої сільської ради Рівненської області № 91 від 21.07.2025 року, з якого вбачається, що 21.07.2025 року було проведено особисту розмову з [PERSON] щодо з`ясування її думки про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із його батьком, на що пані [PERSON] повністю погоджується з рішенням Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області від 26.06.2025 року № 120 «Про визначення способу участі громадянки [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] та встановлення порядку побачень». Громадянка [PERSON] запевнила, що готова виконувати вищезазначене рішення без порушень з її сторони. (а.с. 73). Щодо вимог [PERSON] про визначення місця проживання його малолітнього сина разом із ним, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому у ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини крізь призму врахування найкращих інтересів дитини необхідно встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Так, суд зазначає, що під час розгляду справи не встановлено наявності негативних характеристик матері дитини, та її недбалого поводження з дитиною, неналежного виконання батьківських обов`язків. Проте, встановлено, що в квітні 2018 року сторони стали учасниками ДТП, в результаті якої [PERSON] отримала важкі тілесні ушкодження, згідно виписки до акту МСЕК № 54 від 13.02.2023 року, їй встановлена І група інвалідності безтерміново, вона потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , хоча й зареєстрований разом із матір`ю [PERSON] , проте з 2018 року постійно проживає разом із батьком в [ADDRESS] , який повністю забезпечує дитину всім необхідним, піклується про його виховання, розвиток, навчання та стан здоров`я. Окрім цього, працівниками служби у справах дітей Боратинської сільської ради під час обстеження умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , було з`ясовано, що стосунки в сім`ї доброзичливі та побудовані на любові, [PERSON] схильний до батька, гарно говорить про матір, щодня спілкується з нею по телефону. Зі слів дитини, вони із батьком проводять багато часу разом, їздять до торгівельних цент рів у дитячі кімнати розваги, відвідують атракціони, займаються риболовлею, спільно придбавають продукти харчування та разом готують їсти. Враховуючи викладене, при вирішенні спору суд враховує інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , його психологічний стан, вік, стверджене належними доказами бажання перебувати з батьком, наявність у нього можливості забезпечення належні умови проживання, навчання, розвитку та піклування. Окрім цього, суд враховує позицію матері малолітнього [PERSON] , яка не заперечувала щодо визначення місця проживання сина разом із батьком, а також її стан здоров`я, внаслідок якого вона об`єктивно позбавлена можливості самостійно себе обслуговувати, та потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту перебування малолітнього [PERSON] на самостійному вихованні та утриманні позивача, суд дійшов наступного висновку. У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить встановити факт перебування на його самостійному вихованні та утриманні його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу особи, на самостійному утриманні та вихованні якої перебуває дитина. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. В силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. І припиняється виконання такого сімейного обов`язку особистого немайнового характеру лише у зв`язку з неможливістю його виконання згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Тому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до ст.141 та ч.1 ст.157 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім визначених цією статтею випадків. Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст.158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. І лише у випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Доведення позивачем обставин даного позову щодо одноосібного виховання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Пункт 74 цієї постанови визначає, що «фактично всі сімейні права та обов`язки врегульовані нормами СК України і можуть бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та на думку суду не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує». Позивач [PERSON] як у позовній заяві, так і у своїх поясненнях в суді вказував, що ухвалення позитивного рішення у даній справі необхідне йому, зокрема, й для вирішенні питання щодо його відстрочки від призову на військову службу по мобілізації. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок №560), встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. За правилами п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (пункт 56 Порядку №560) За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5), особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, дослідивши докази по даній справі, дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання їх спільної малолітньої дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини щодо участі в її вихованні, а також про наявність спору між сторонами з приводу умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою. Посилання позивача на той факт, що мати дитини - [PERSON] проживає окремо, є інвалідом першої групи, потребує постійного стороннього догляду не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку виховання та утримання її сина, а тому дані докази не можуть бути підставою для задоволення цього позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини. Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. На підставі наведеного вимоги в цій частині позову є безпідставними. Виходячи із зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для задоволення позову [PERSON] в частині визначення самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі від доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд зазначає про наступне. Під час судового розгляду справи позивач просив суд залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] аліментів. Відповідно до положень ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Таким чином, заява позивача про залишення позовних вимог в частині стягнення з відповідача, [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі від доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягає задоволенню та позовні в цій частині суд залишає без розгляду.

Outcome: partial