Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що сторони проживали в 2011 - 2023 роках у цивільному шлюбі. Мають спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У березня 2023 року позивач був мобілізований до Збройних сил України та за період служби надсилав кошти на утримання синів та спілкувався з відповідачем та дітьми у телефонному режимі. Йому стало відомо, що відповідач постійно вживає алкогольні напої, змінює співмешканців, по декілька днів не перебуває вдома, залишає дітей самих, а кошти які надсилав витрачала на власні потреби. У травні 2024 року за заявою позивача дітей було влаштовано до Ніжинського центру соціально психологічної-реабілітації дітей, позивач, після звільнення зі служби, у грудні 2024 року звернувся з заявою про повернення [PERSON] та [PERSON] в його сім`ю. Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Куликівської селищної ради 14.01.2025 діти були повернуті в сім`ю позивача, де і проживають до цього часу. Відповідач ніяким чином не піклується дітей, не проявляє зацікавленості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача на підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України, ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 06.06.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за загальними правилами позовного провадження. Підготовче судове засідання, призначене на 27.06.2025 було відкладене в зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 12.08.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач викликалася в судове засідання в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 187 ЦПК України, в судові засідання, призначені на 27.06.2025, 12.08.2025, 04.09.2025, 04.09.2025 та 19.09.2025 не прибула, причини неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив на позов не надала, зустрічний позов не пред`явила. На підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позов з підстав вказаних в ньому. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Куликівської селищної ради підтримала позов та просила його задовольнити. Заслухавши представника позивача та дослідивши заяви по суті справи та надані сторонами докази, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9). З довідки Вересоцької гімназії № 01-16/183 від 20.12.2024 виданої [PERSON] , батьку [PERSON] [INFO] , учня 4 класу та [PERSON] [INFO] , учня 7 класу, вбачається, що їх мати, [PERSON] , у період навчання дітей у Вересоцькій гімназії, не брала участі у вихованні дітей, не підтримувала контакту із закладом, виклики до школи не цікавилася їх успішністю, батьківські збори не відвідувала. Ігнорувала виклики до школи. Незважаючи на численні звернення класних керівників та адміністрації з проханням з`явитися для обговорення поведінкових та навчальних проблем дітей, [PERSON] ігнорувала запрошення. Мати не брала участі у вирішенні конфліктних ситуацій. У випадках, коли діти потребували втручання та підтримки з боку сім`ї (наприклад конфлікти з однокласниками або педагогами), мати відмовлялася від співпраці чи взагалі не виходила на контакт. Нехтувала обов`язками щодо підготовки дітей до навчального року. Зафіксовано випадки, коли діти приходили до школи без необхідного приладдя (зошити, ручки, тощо), що вказує на недостатню увагу матері до їхніх потреб. Діти не завжди були охайно одягнені, брудні. Адміністрація закладу також звертає увагу на те, що відсутність участі матері у навчально-виховному процесі, негативно впливає на емоційний та соціальний стан дітей (а.с.11). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.01.2025 [PERSON] та [PERSON] проживають в окремій кімнаті, мають окремі ліжка, спільний стіл для занять, одяг та взуття в мінімальній кількості (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Куликівської селищної ради від 28 січня 2025 року затверджено висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки України [PERSON] по відношенню до її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Із змісту висновку слідує, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не створює належні житлово-побутові умови для проживання, не займається вихованням, матеріально не забезпечує, не піклується про їх стан здоров`я, моральний та духовний розвиток, систематично зловживає алкогольними напоями (а.с. 14-15). Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), та є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідач тривалий час життям дітей не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, що свідчить про ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164 - 167 СК є підставою для позбавлення батьківських прав. Вирішуючи питання яке полягає в тому, наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дітей [PERSON] та [PERSON] і чи немає підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав, суд зауважує наступне. З досліджених судом доказів вбачається, що протягом тривалого часу відповідач не виявила бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку з дітьми. Відповідач жодним чином не демонструє свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дітьми і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні нею своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Також, при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між нею і дітьми не зміняться в бік розлучення її з дітьми, яка разом не проживає з ними протягом тривалого часу. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про малолітніх дітей, що як наслідок буде сприяти захисту інших її прав. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дітьми, не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки вона з ними не проживає протягом тривалого часу, а також не призведе до ситуації за якої мати в силу об`єктивних причин не зможе бачитись зі своїми дітьми. Крім того, позбавлення батьківських прав не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , при цьому перешкоди у спілкуванні з дитиною відсутні, позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки така міра є виправданою з огляду на необхідність захистити інтереси дітей. Щодо вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено, що розмір прожиткового мінімуму з 1 січня 2025 року для дiтей вiком до 6 рокiв становить - 2563 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн. Такий же розмір був визначений і в 2024 році. Отже, станом на момент розгляду цієї справи мінімальний гарантований аліментів для дітей віком від 6 до 18 років становить: 1598 грн (50% від 3196 грн), а мінімальний рекомендований розмір аліментів - 3196 грн. Стаття 181 СК України встановлює що, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша ст. 183 СК України). При цьому, суд бере до уваги, що ч.5 ст.183 СК України встановлює можливість звернення до суду для видачі судового наказу про стягнення аліментів у чітко визначеному розмірі: на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За висновком Верховного Суду таке "обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України, встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження" (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 760/6860/17, провадження № 61-31915св18). Це означає, що у позовному провадженні суд не обмежений розмірами, зазначеними у ч. 5 ст.183 СК України. Проте це не означає, що позивач звільняється від доказування іншого розміру частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти. Суд виходить з того, розмір аліментів, передбачений ч.5 ст. 183 СК України, визнається державою, як такий, що має безспірний характер. Тому позивач, який вимагає більшу частку, повинен надати суду вагомі докази, що підтверджують необхідність збільшення розміру аліментів, а також докази, що розмір аліментів, передбачений частиною п ятою статті 183 СК України, з урахуванням конкретних обставин є недостатнім для забезпечення належного рівня життя дітей. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Ці обставини підлягають доведенню сторонами у судовому процесі, коли розглядається спір і вирішується питання про стягнення аліментів у розмірі, що виходить за межі, встановлених державою як безспірний. Тобто, коли одна зі сторін прагне встановити розмір аліментів, що перевищує або є меншим за визначений як безспірний у ч. 5, ст. 183 СК України, вона зобов`язана надати суду відповідні докази на підтримку своїх вимог та заперечень. Позивач не надав суду докази, які підтверджують необхідність стягнення аліментів у більшому розмірі з урахуванням потреб дітей та матеріального становища батьків, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 (одної третьої) частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial