Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-10 00:00:00

В березні 2025 року Акціонерне товариство ?Сенс Банк? (надалі - АТ ?Сенс Банк?) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просило суд: -стягнути з [PERSON] на його (АТ ?Сенс Банк?) користь заборгованість за угодою про надання споживчого кредиту №507012392 від 29 лютого 2024 року у розмірі 631 392, 34 грн., з яких: 603 252, 19 заборгованість за кредитом, 22 568, 88 грн. - заборгованість по відсотках, 5 571, 27 грн. - заборгованість по комісії, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Свої вимоги АТ ?Сенс Банк? обґрунтовує тим, що 29 лютого 2024 року між АТ ?Сенс Банк? та [PERSON] було укладено угоду про надання споживчого кредиту №507012392. Угода підписана відповідачем аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора. Як зазначає позивач, він надав відповідачу в користування кредитні кошти, однак, відповідач належним чином не виконує умов договору в частині повернення грошових коштів, а тому, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 29 січня 2025 року складає 631 392, 34 грн., з яких: 603 252, 19 заборгованість за кредитом, 22 568, 88 грн. - заборгованість по відсотках, 5 571, 27 грн. - заборгованість по комісії Відповідач, своїм правом щодо направлення відзиву на позовну заяву не скористався; відзив на позовні вимоги до суду не надіслав. Представник позивача в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; представник позивача просив провести розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі з підстав викладених у позові; проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; письмовий відзив на позов не надіслав, як і не направила свого представника для прийняття участі у розгляді справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки, позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, суд, відповідно до ст.ст.223, 280 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини по справі судом встановлено, що 29 лютого 2024 року між АТ ?Сенс Банк? та [PERSON] було укладено угоду про надання споживчого кредиту №507012392. Договір, як вбачається, укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України ?Про електронну комерцію?. За умовами укладеного між сторонами договору відповідачу надано кредит в сумі 619 033, 09 грн. зі сплатою 4,99% річних за користування кредитними коштами строком на 120 місяців - до 28 лютого 2034 рокута комісією за обслуговування (управління) кредиту щомісячно в розмірі 1% та 1,5% (залежно від періоду користування кредитом) від суми зазначеного кредиту щомісячно. З додатку №1 до Угоди про надання кредиту №507012392 від 29 лютого 2024 року вбачається, що відповідач зобов`язувалася здійснювати повернення кредиту рівними частинами по 7 181, 76 грн., потім 12 753, 06 грн., 15 848, 23 грн. та 15 846, 91 грн. щомісячно до 28 лютого 2034 року. На підтвердження надання грошових коштів відповідачу, позивач надав меморіальний ордер №267837004 від 29 лютого 2024 року на підставі якого на банківський рахунок відповідача перераховані кошти в сумі 619 033, 09 грн. Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується випискою по рахунку, відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 619 033, 09 грн. У зв`язку із наявною станом на 09 грудня 2024 року заборгованістю за кредитним договором в сумі 625 347, 42 грн., 12 грудня 2024 року на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов Кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом. Отже, таким чином банк у відповідності до положень статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов`язання. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 29 січня 2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 631 392, 34 грн. з яких: заборгованість за кредитом - 603 252, 19 грн., заборгованість по відсотках за період з квітня 2024 року по грудень 2024 року - 22 568, 88 грн., заборгованість по комісії - 5 571, 27 грн. Відповідач не надала доказів належного виконання умов договору та повернення грошових коштів - отриманого кредиту, процентів за його користування та комісії. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Частина 2 статті 1050 ЦК України визначає, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20 цієї постанови також зазначається, що термін ?користування чужими грошовими коштами? може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов?язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України?. Відповідач в судове засідання не з`явилася та не надала доказів, що сума заборгованості є меншою чи відсутня. Таким чином, встановлено, що позивачем виконані умови договору в повному обсязі, однак, відповідач свої зобов?язання по зазначеному договору належним чином не виконала, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 29 січня 2025 року становить 603 252, 19 грн., заборгованість по відсотках за період з квітня 2024 року по грудень 2024 року - 22 568, 88 грн., заборгованість по комісії - 5 571, 27 грн., що є доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 50 164, 30 грн., суд дійшов наступних висновків. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об?єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв?язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial