Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-17 00:00:00

05.05.2025 року позивач звернувся до суду позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд: в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. 07.05.2025\~р.\~до суду\~надійшла заява\~ [PERSON] про\~забезпечення позову,\~в якій\~заявник просить\~суд: вжити заходи\~забезпечення позову\~у справі\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~поділ майна\~подружжя,\~шляхом накладення\~арешту на\~квартиру за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~на праві\~власності [PERSON] Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 08.05.2025 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернено заявнику. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.05.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.05.2025\~р.\~до суду\~надійшла заява\~ [PERSON] про\~забезпечення позову,\~в якій\~заявник просить\~суд: вжити заходи\~забезпечення позову\~у справі\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~поділ майна\~подружжя,\~шляхом накладення\~арешту на\~квартиру за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~на праві\~власності [PERSON] Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 20.05.2025 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернено заявнику. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 12.06.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 08.07.2025 року з власної ініціативи суду залучено до розгляду цивільної справи № 521/7152/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк». 18.09.2025 року позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, представник позивача подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 18.09.2025 року відповідачка у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки до суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Третя особа у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки до суду не повідомила. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2\~ст. 191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність частково задовольнити позовну заяви з огляду на наступне. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша\~статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша\~статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.1995 року, про що відділом державної РАЦС Теплодарського міського управління юстиції Одеської області зроблено актовий запис №54. Рішенням суду від 30.10.2019 року у справі №521/8090/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, подружжям було придбано квартиру під номером [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловим В.В. за реєстровим № 136. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири було укладено від імені відповідачки та право власності на квартиру було зареєстровано за нею, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.04.2025 року Судом встановлено, що позивач проживає окремо та не може користуватися спільною квартирою, а відповідачка в добровільному порядку здійснювати поділ майна не бажає. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як встановлено ст. 60 СК України. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);мета придбання майна. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію зобов`язана сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Статтею 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як закріплено ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Згідно п. 30\~постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~під час вирішення спору про поділ майна подружжя інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, мають враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі якщо суд не відступив від засади рівності часток. Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Суд враховує під час розгляду справи рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), та звертає увагу відповідача, що незалежно від того який проміжок часу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, чи один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стосовно позовної вимоги позивача, яка полягає у визнанні за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд роз`яснює наступне. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та до відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу позивача, що він не наділений повноваженнями заявляти позовні вимоги, які стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачки, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог що стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачки. Згідно ч.\~1,\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 15140,00 гривень, та враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 7570,00 гривень. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: partial