Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-14 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 01.08.2022 року у розмірі 10 000,00 Євро. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 1 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10 000,00 Євро та 24 689,00 доларів США, на строк до 01.10.2022. Проте, свої зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконав. У зв`язку з цим позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10 000,00 Євро. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 26 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 26 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення. Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 10 000 Євро. 25 червня 2024 року від представника відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що у Шевченківському районному суді м. Києва перебуває на розгляді обвинувальний акт Київської міської прокуратури за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022100000000577 від 03.08.2023. Разом з обвинувальним актом подано цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Вважає, що позивачем подано дві ідентичні позовні заяви, які стосуються стягнення з нього 10 000,00 Євро за договором позики від 01.08.2022. Крім цього, зазначає, що неодноразово пропонував позивачу повернути суму боргу шляхом передачі у його власність майна, зокрема, майже збудованих котеджних будинків та земельних ділянок за адресою: с. Крюківщина, Київська область, однак відповідач ігнорував пропозицію, не надаючи жодної відповіді. 16 жовтня 2024 року від представника позивача - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої остання зазначає, що ціна позову у цивільному позові в межах кримінального провадження № 12022100000000577 від 03.08.2023 і в даному позові відрізняються. Предметом цивільного позову у межах кримінального провадження № 12022100000000577 від 03.08.2023 є стягнення боргу за договором позики від 10.12.2020 у розмірі 350 000 доларів США, про що достеменно відомо відповідачу, оскільки він особисто бере участь у судових засіданнях. Крім того, запропонований відповідачем спосіб виконання зобов`язання, не є належним, адже не передбачений договором позики, та, більше того, вказані котеджні будинки та земельні ділянки не належить відповідачу на праві власності. 18 грудня 2024 року від представника відповідача - [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022. В обґрунтування якого посилається на те, що [PERSON] , використовуючи скрутне становище, в яке потрапив відповідач шляхом застосування до нього психологічного насильства примусив його підписати договір позики від 01.08.2022 та заяву про нібито отримання позики у розмірі 10 000 Євро, які фактично йому не передавалися. Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва Матійчук Г.О. від 31 березня 2025 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01.08.2022, об`єднано зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом за № 757/18911/24-ц. 15 квітня 2025 року на підставі розпорядження керівника апарату від 15 квітня 2025 року здійснено повторний автоматизований розподіл та визначено суддю Бусик О.Л. для розгляду справи та передано згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 16 квітня 2025 року справу прийнято до провадження. 15 квітня 2025 року від представника позивача за первісним позовом - [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 недійсним. Позовні вимоги [PERSON] просить задовольнити повному обсязі. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за первісним позовом з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити. Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні щодо задоволення первісного позову заперечували з викладених у відзиві підстав та просили в позові відмовити, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 - задовольнити. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як визначено у ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 1 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 Євро та 24 689,00 доларів США, а позичальник отримав та зобов`язався повернути зазначену суму позики до 1 жовтня 2022 року (включно) (п. 1.1. договору) (том 1, а.с. 7-8). Відповідно до п. 2.1. Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики не пізніше 1 жовтня 2022 року (включно). Позичальник має право повернути отриману від позичальника позику достроково або по частинам (в розстрочку). Пунктом 2.2. Договору визначено, що повернення позики здійснюється позичальником у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позикодавця або готівкою. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача, [PERSON] написав заяву від 01.08.2022, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парубець С.В. зареєстровану в реєстрі за номером № 335 (том 1, а.с. 9). Відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС від 11.08.2023 № СЕ-19/111-23/40308-ПЧ в рамках кримінально провадження № 12022100000000577 від 03.08.2023 встановлено, що підпис [PERSON] на заяві від 01.08.2022, зареєстрованій в нотаріальному реєстрі за номером № 335, виконаний відповідачем (том 1 а.с. 10-16). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як визначено у ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України). За положеннями ст. 525, 526 ЦЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Також, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договором позики в розмірі 10 000,00 Євро позивачу не повернув, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 10 000,00 Євро, без перерахунку вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, враховуючи положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України (повернення грошових коштів у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням первісного позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 212,22 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача за первісним позовом. Щодо заявленого представником відповідача - [PERSON] зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 року, суд зазначає наступне. Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач за зустрічним позовом скористався його скрутним матеріальним становищем, шляхом застосування до нього психологічного насильства, примусив його підписати оспорюваний договір та заяву про нібито отримання позики у розмірі 10 000 Євро, які фактично йому не передавались, а тому на підставі ст. 230, 231, 233 ЦК України просить визнати договор позики недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Отже ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" вказав, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 686/16244/21 (провадження № 61-5011св22) зроблено висновок, що: "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13". Так, судом встановлено, що на підтвердження отримання грошових коштів від позивача, [PERSON] написав заяву від 01.08.2022, посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парубець С.В. зареєстровану в реєстрі за номером № 335. Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на неотримання ним грошових коштів за вище вказаним договором позики, підписав власноручно розписку про отримання вказаних коштів у присутності нотаріуса і до часу поки позичальник не пред`явив вимоги про повернення коштів ніяких дій щодо зазначених обставин не вчиняв. До правоохоронних органів чи суду не звертався, а пред`явив позов лише після отримання вимоги про виконання зобов`язань, що є свідченням лише про його намір ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що представником позивача за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 01.08.2022 слід відмовити. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved