Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-16 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила суд встановити факт належності в цілому житлового будинку по [ADDRESS] померлому [INFO] [PERSON] і визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 32,5 кв.м., загальною площею 59,8 кв.м., літ. «а» -веранда, літ. «а1» - тамбур, літ. «В» - сарай, літньої кухні літ. «Г», літ. «г» - веранда, сараю літ. «Є», сараю літ. «Ж», літ. «ж» - підвал, комора літ. «З», коптильні літ.» «І», вбиральня літ. «К», сараю літ. «Л» сараю літ. «М», споруди № 1-5. Стислий виклад позиції позивача Свої вимоги мотивувала тим, що житловий будинок по [ADDRESS] належав батьку позивача, [PERSON] на підстави Акту добровільної зміни голови колгоспного двору № 15 від 15 вересня 1992 року, Рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 194 від 10.12.1992 року «Про затвердження акту добровільної зміни голови колгоспного двору», Рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 32 від 26 лютого 1993 року «Про видачу свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] , Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] , виданого 15 березня 1993 року виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопаду 2016 року по справи № 495/8986/16-ц за позивачем визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Після набрання рішення суду законної сили позивач 29 грудня 2016 року зареєструвала своє право власності на вказаний житловий будинок. Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року вказане Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було скасовано та суд постановив нове рішення, яким відмовив позивачу у задоволені позовної заяви про признання права власності на вказаний житловий будинок. У будинку позивач зареєстрована з 10 листопада 2016 року по теперішній час. [INFO] батько позивача помер. Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS] , земельної ділянки для будівництва та експлуатації вказаного житлового будинку, земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя батько склав заповіт, відповідно до якого батько заповідав позивачу житловий будинок по [ADDRESS] . Після смерті батька позивач у встановлений законом строк звернулася до Першої білгород-дністровської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини померлого батька. 18 серпня 2023 року нотаріус видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого позивач отримала у спадщину земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,25 га по [ADDRESS] за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5120887700:02:003:9134. Однак видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] нотаріус не зміг, так як відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником житлового будинку була саме позивач, так як після скасування апеляційним судом рішення суду про визнання за нею права власності на вказаний будинок, скасування запису не було проведено по день звернення до нотаріальної контори за прийняттям спадщини померлого батька. Нотаріусом усно було рекомендована у встановленому законом порядку скасувати запис про реєстрацію права власності на будинок за позивачем, після чого знову звернутися до нотаріальної контори. Після скасування вказаного права на будинок відповідно до судового рішення, позивач надала Витяг державному нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище будинок. 06 березня 2025 року позивач отримала від державного нотаріуса Першої державної білгород-дністровської нотаріальної контори Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, відповідно до якої позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок, так як свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видано [PERSON] , як голові колгоспного двору, який належить всім членам колгоспного двору, а частки членів колгоспного двору не визначені. Натомість зазначає, що з Акту добровільної зміни голови колгоспного двору № 15 від 15 вересня 1992 року, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 194 від 10.12.1992 року «Про затвердження акту добровільної зміні голови колгоспного двору», вбачається, що при обоюдної згоді членів колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] , обов?язки голови колгоспного двору передані [PERSON] . Тобто,вказаними документами підтверджений той факт, що членами колгоспного двору були тільки дві особи: бабуся позивача [PERSON] та її батько, [PERSON] ,інших членів колгоспного двору не було, у тому разі не була членом колгоспного двору і зареєстрована у будинку [PERSON] , яку нотаріус помилково вважає членом колгоспного двору. Те,що [PERSON] , яка була зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS] , і, не була членом колгоспного двору, крім вищевказаних документів підтверджується також домовою книгою, з якої вбачається, що вона була зареєстрована у будинку 27 квітня 1990 року. [INFO] [PERSON] померла. Таким чином, власність колгоспного двору у рівних частках належала батьку позивача [PERSON] та його мамі, [PERSON] . [INFO] [PERSON] - мама батька позивача, [PERSON] , померла, проте з життя склала заповіт, відповідно до якого вона заповідала усе своє майно, у тому разі спірний житловий будинок [PERSON] . Процесуальні дії у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2025 відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та витребувано спадкову справу померлого [INFO] [PERSON] .. 26.03.2025 від Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори надійшла витребувана судом спадкова справа. 06.05.2025 від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача - [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2025 клопотання позивача задоволено та залучено до участі у справі [PERSON] у якості співвідповідача. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2025 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Підстави розгляду справи за відсутності сторін 11.09.2025 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. 14.05.2025 від відповідача Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи без представника сільської ради. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд розглядає справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви, за наявними матеріалами у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Фактичні обставини справи, встановлені судом 15 вересня 1982 року був складений Акт добровільної зміни голови колгоспного двору в [ADDRESS] , згідно якого за взаємною згодою членів колгоспного двору гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , у зв`язку з віком та хворобою [PERSON] , обов`язки голови колгоспного двору було передано [PERSON] на управління майном, а саме: житлового будинку 1951 року будівництва, житловою площею - 26,8 кв.м, загальна площа - 46 кв.м, «літ.а» - веранда; літ.«Б» - сарай; літ.«В» - сарай; літ.«Г» - літня кухня; літ.«г» - веранда; № 1 - цистерна; № 2 - ворота; № 3 - хвіртка; № 4 - підвал, і все майно, що складається з предметів домашньої обстановки та домашнього вжитку. Вказаний акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Шабівської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області № 194 від 10.12.1992. З вказаного акту також вбачається, що виконком сільської ради встановив, що в даний час [PERSON] та її син [PERSON] проживають разом та ведуть спільне сумісне господарство. На підставі рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області № 32 від 26.02.1993 видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по [ADDRESS] голові колгоспного двору [PERSON] замість свідоцтва про право особистої власності від 25.02.1991. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 11.05.1998 виконкомом Шабівської сільради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис 58. За життя [PERSON] склала на імя [PERSON] заповіт, посвідчений 08 січня 1991 року заступником голови Шабівської сільської ради народних депутатів Штефанко Е.П. та зареєстрований у реєстрі за № 5, за яким на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «все моє майно, яке до дня моєї смерті виявиться мені належним, де б воно не знаходилося і в чому б воно не полягало, у тому числі житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , я заповідаю [PERSON] ». Той факт, що [PERSON] був сином [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.07.1951. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) серії [NUMBER] , актовий запис № 129. За життя [PERSON] склав на ім`я [PERSON] заповіт, посвідчений 19.02.2015 юристконсультантом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Гончарук А.В. та зареєстрований у реєстрі за № 50, за яким на випадок своєї смерті зробив наступне заповідальне розпорядження: «право власності на житловий будинок [ADDRESS] , я заповідаю [PERSON] , [INFO] ». Той факт, що [PERSON] є донькою покійного [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.09.1972, з урахуванням зміни прізвища позивача внаслідок укладення/розірвання шлюбів (повний витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб). Згідно з відомостями спадкової справи [PERSON] , [INFO] , на день смерті свого батька [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 18 серпня 2023 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS] . Згідно з витягу з державного реєстру речових прав № 413418079 від 14.02.2025 право власності [PERSON] припинено на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 24.05.2018 по справі 495/8986/16-ц. Як вбачається з копії спадкової справи № 71/2023, заведеної після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулися доньки покійного: [PERSON] та [PERSON] . 18 серпня 2023 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про поділ спадщини, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1639, за яким у власність [PERSON] перейшла земельна ділянка № [NUMBER] , площею - 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка № [NUMBER] , площею - 4,3988 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада. 06.03.2025 державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав, що спадковий будинок зареєстровано за колгоспним двором, а частки членів колгоспного двору не визначені. Нормативно-правове обґрунтування, релевантна судова практика та висновки суду Правовідносини щодо будівництва житлових будинків і набуття прав на них до 15.04.1991 регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. З введенням у дію з 15.04.1991 Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. У відповідності до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема: - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; - розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; - згідно зі ст. 4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить до суспільної групи колгоспний двір і станом на 15.04.1991 у ньому проживали: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Проте надаючи оцінку документам, які наявні в матеріалах справи, суд враховує, що [PERSON] дійсно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно з відомостями з домової книги, проте не була членом колгоспного двору. Зазначене узгоджується, зокрема з актом добровільної зміни голови колгоспного двору, який був складений у присутності членів колгоспного двору: [PERSON] та [PERSON] . Із наведеного слідує, що станом на дату набуття чинності 26.03.1991 Закону України «Про власність», [PERSON] (голова колгоспного двору - батько позивача) та [PERSON] (член колгоспного двору - мати батька позивача) були власниками колгоспного двору та їх частки у власності були рівними і становили по 1/2 частині. Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. А статтею 563 цього Кодексу передбачено, що в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Проте, як роз`яснював Пленум Верховного Суду України у Постанові № 4 від 24.06.1983, правила ст. 563 ЦК про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 р. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Таким чином судом встановлено, що на момент припинення колгоспного двору кожен член мав по 1/2 частині права власності в нерухомому майні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [INFO] в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області померла [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилася після її смерті увійшла 1/2 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яку успадкував її син [PERSON] як спадкоємець за заповітом. [INFO] помер [PERSON] , якому на момент смерті належало право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (1/2 частка, що успадкована після смерті матері та 1/2 частка, як члена колгоспного двору). Вказаний факт також підтверджується рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2006 року, справа № 2-5058, за яким судом було встановлено, що [PERSON] належиться житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). На підставі поданих та досліджених доказів, суд встановив, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] та який заповідав [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В силу вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України позивач звернулася в установлений законом строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті батька. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів, досліджені у судовому засіданні письмові докази, суд дійшов висновку, що спадкові права позивача, як спадкоємця майна померлого, підлягають захисту в судовому порядку, шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька [PERSON] . Що стосується вимоги про встановлення факту належності в цілому житлового будинку по [ADDRESS] померлому [INFO] [PERSON] , суд зазначає, що оскільки в судовому засіданні на підставі вищезгаданих доказів достовірно підтверджено факт належності померлому [PERSON] житлового будинку та вказаний факт є доведеним, а тому в задоволенні в цій частині вимог суд вважає за необхідне відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: partial