Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-15 00:00:00

31.07.2024 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до Військової частини [NUMBER] ЗСУ Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, і просить стягнути з Військової частини [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] матеріальну шкоду у зв`язку з пошкодженням автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] у розмірі 185 441 грн 38 коп; стягнути з Військової частини [NUMBER] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] 15 000 грн моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати, які на час подачі позову складають: 14 000 гривень за надання правничої допомоги, витрати на залучення експерта та оцінювача 11000 гривень і сплату судового збору у розмірі 3065 грн 61 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.08.2022 року о 02 год 20 хвилин військовослужбовець військової частини [NUMBER] водій [PERSON] виконуючи службове завдання, керуючи службовим автомобілем «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «КВСЗ 5001» р.№ [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] , рухаючись в темний час доби, без включених освітлювальних приладів, виконуючи виїзд з другорядної дороги по автошляху «Олександрівка- Покровськ-Костянтинопіль» на території Покровського району Донецької області на 56км+400метрів в порушення вимог п.10.1 ПДР України перед початком руху не переконався, що це буде небезпечним виїхав на головну дорогу та допустив зіткнення з автомобілем «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався з-боку м. Родинське у бік м. Покровська Донецької області. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, що відноситься до адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. 07.02.2023 року суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська військовослужбовця [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та він притягнутий до адміністративної відповідальності. З вказаним рішенням суду першої інстанції [PERSON] не погодився та оскаржив до апеляційного суду. 23.03.2023 року суддею Дніпровського апеляційного суду апеляційна скарга захисника задоволена частково, а постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетрвоська від 07.02.2023 скасована та ухвалена нова постанова, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 124 КУпАП на підставі п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення у суді першої інстанції строків, передбачених ст. 38 КУпАП. За змістом статті 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих так і нереабілітуючих підстав. Так, п.1 ст.247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження. Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно є нереабілітуючою підставою для закриття провадження. Таким чином, справа відносно [PERSON] закрита за нереабілітуючих підстав, що вказує на його вину, але відсутності законних підстав для притягнення до відповідальності у зв`язку зі спливу строків накладення стягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Це рішення, яке є чинним, свідчить про наявність вини саме [PERSON] у вчиненні 28.08. 2022 року дорожньо-транспортної події. Автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р. № [NUMBER] належить позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21.05.2013 року. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом р. № [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної події не була застрахована. Автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] також не був застрахований. Позивач своєчасно звернувся із заявою про страхове відшкодування до МТСБУ та 14.09.2023 року у справі № 86088 отримав відмову у відшкодуванні шкоди, тому як транспортний засіб «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] та транспортний засіб «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідають вимогам п.1.7 ст.1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не є забезпеченими. Відповідь МТСБУ №3-016/29998 також містить інформацію, що відповідно до статті 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З огляду на зазначене вище МТСБУ не має правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди. Відповідно до висновку експерта № 020 експертного автотоварознавчого дослідження від 15.0.2022 року, виконаної на замовлення позивача судовим експертом Дегтярем В.О., вартість відновлювальних робіт автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] складає: 591 800, 71 грн. Ринкова вартість автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р. № [NUMBER] складає: 299 117 грн 00 коп. Вартість матеріальних збитків заподіяних власнику пошкодженням автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р. № [NUMBER] складає: 299 117 гривень 00 копійок. Вартість послуг експерта: виготовлення експертного висновку складає 7000 гривень. Вказані витрати підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12-09-22 від 12.09.2022 року. Таким чином, автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» p.№ [NUMBER] вважається фізично знищеним. Відповідно до звіту № 942 від 13.07.2024 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] : «Ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р..№ [NUMBER] становить 113 675, 62 гривень». Вартість послуг оцінювача: виготовлення звіту про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу в пошкодженому стані - складає 4000 гривень. Вказані витрати підтверджені платіжною інструкцією № 0.0.3749928334.1 від 09.07.2024 року. Таким чином, для повного відшкодування завданої шкоди винній особі необхідно сплатити потерпілій особі, що не застрахувала свою відповідальність, в даному випадку винувата особа роботодавець водія [PERSON] - військова частина [NUMBER] Збройних сил України в розмірі - 299 117, 00 гривень (ринкова вартість КТЗ до ДТП) - 113 675, 62 (ринкова вартість КТЗ після ДТП) = 185 441, 38 гривень. [PERSON] на відповідних правових підставах на момент ДТП розпоряджався та керував службовим автомобілем «КРАЗ 6446», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «КВСЗ 5001» р.№ [NUMBER] , що підтверджується обставинами, зазначеними у постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2023 року, однак, на момент ДТП виконував свої службові обов`язки, що підтверджується відповіддю командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] № 883/2669 від 06.09.2023 року на адвокатський запит, в якій зазначено, що підтверджено проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] з 08.04.2019 року по теперішній час старшого солдата [PERSON] водія евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти евакуаційного батальйону згідно до Наказу командира військової частини [NUMBER] № 17-РС від 08.04.2019 року. На момент скоєння ДТП він був учасником бойових дій ( [NUMBER] ) і виконував службові обов`язки у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Таким чином, володільцем джерела підвищеної небезпеки автомобілем «КРАЗ 6446», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «КВСЗ 5001» р.№ [NUMBER] , є юридична особа військова частина [NUMBER] Збройних сил України, а водій автомобіля [PERSON] виконував службову поїздку за завданням керівництва військової частини та відповідно саме власник джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, у тому числі і моральну відповідно до змісту ст.1167 ЦК України. Щодо моральної шкоди зазначає, що з урахуванням сукупності всіх зазначених фактів, характеру правопорушення, а саме порушення Правил дорожнього руху з боку водія [PERSON] , що проявилось у грубому недотриманні Правил дорожнього руху України, у відповідних дорожніх умовах, необережними діями при виїзді автомобіля «КРАЗ 6446», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «КВСЗ 5001» р.№ [NUMBER] , з другорядної дороги, в умовах світломаскування на головну дорогу, без увімкнених освітлювальних приладів, глибини фізичних та душевних страждань позивача, що виразилось у позбавленні можливості реалізовувати свої потреби без належного автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] у зв`язку з його фізичним знищенням, не можливості його використання за призначенням, що викликало стан пригнічення, які у сукупності завдали моральної шкоди відповідно позивачу завдано значних душевних переживань та страждань, тобто моральна шкода. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач також отримав 28.08.2022 тілесні ушкодження: забій грудної клітини справа, шийного відділу, струс головного мозку, що підтверджується медичною довідкою №6950 від 28.08.2022року КНП «Покровська клінічна лікарня інтенсивного лікування». Справедливість може прийняти форму компенсації для потерпілої сторони. В цивільній справі справедливість виражається в грошових коштах, які необхідні позивачу для забезпечення компенсації за спричинені фізичні та моральні страждання. Враховуючи ступінь вини відповідача, характер вчиненого діяння та заподіяння шкоди у вигляді пошкодження майна вважає розумним виваженим та справедливим визначити суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 гривень 00 копійок. Крім того, зазначає, що коли позивач зіткнувся зі спором з відповідачем, то потребував підготовчої юридичної допомоги і професійної правничої допомоги, тому звернувся до адвоката Майорова С.В.. В додатку №1 до договору про надання правової допомоги, а саме в акті виконаних робіт адвокатом наведено розмір судових витрат, які позивачем понесено відповідно до положень ст. 140 та 137 ЦПК України. Адвокат Майоров С.В. виконав взяті на себе зобов`язання за договором №30 про надання правової допомоги від 30 серпня 2022 відповідно до якого загальна вартість послуг адвоката, підготовчих дій та участь у суді складає 14 000, 00 гривень. Згідно до акту виконаних робіт від 23.07.2024 рок позивач сплатив адвокату Майорову С.В. 14 000 гривень, що і складає таким чином судові витрати позивача, передбачені положеннями ст.ст. 134, 137, 140 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене позивач просить позов задовольнити. 31.07.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.95-). 01.08.2024 ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження (а.с.98). 04.12.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.116-120). Зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що автомобіль «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом «КВСЗ 5001», реєстраційний номер [NUMBER] , перебував на праві власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) у військовій частині [NUMBER] як це зазначається у позові. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19). Виходячи з вищевикладеного вважає, що вимоги позивача є недоведеними, тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Крім того, зазначає, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2022 року у справі № 204/7257/22 [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження по справі № 204/7257/22 стосовно [PERSON] , [INFO] , про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку зі спливом на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.03.2023 року постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2023 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, скасовано. Ухвалено нову постанову, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП України у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення у суді першої інстанції строків, передбачених ст.38 КпАП України. Приймаючи вказане рішення апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні питання про притягнення до адміністративної відповідальності першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати та вирішувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку. Також апеляційний суд звернув увагу, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є процесуальною перешкодою для вирішення питання про відшкодування збитків в порядку цивільного судочинства, оскільки провадження у даній справі закрито з нереабілітуючих підстав. Однак, відповідно правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 927/120/18, постанова про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності може бути належним доказом вини відповідної особи у вчиненні адміністративного правопорушення виключно лише в разі, якщо в такій постанові чітко встановлено та визнано доведеним як факт скоєння адміністративного правопорушення, так і чітко встановлено та визнано доведеним, що дане правопорушення скоєно саме конкретною, зазначеною в цій постанові особою. Отже, для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна, зокрема, наявність загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду). В даному випадку вина [PERSON] судовим рішенням не встановлена, що виключає можливість покладення на роботодавця відповідальності у виді відшкодування матеріальної та моральної шкоди. З урахуванням вищевикладеного у задоволенні позову просить відмовити. 20.01.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву(а.с.125-127). Зазначає, що до позовної заяви долучались письмові докази, а саме: пояснення [PERSON] від 28.08.2022 року, яке ним підписано та підтверджено вірність записаного, а безпосередньо: що він 28.08.2022 року вночі рухався керуючи військовим автомобілем КРАЗ, номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом номерний знак [NUMBER] , виконуючи маневр розвороту на перехресті вантажівка, що рухалась попереду зупинилась і він був змушений зупинится на середині проїжджої частини і в той же момент почув удар як з`ясувалося сталося зіткнення автомобіля позивача. Також до позовної заяви дадавалася схема місця ДТП від 28.08.2022 року заповнена о 04 год 07хв, відповідно до якої на ній зазначені транспортні засоби, що зіткнулися та схема підписана учасниками: [PERSON] , [PERSON] та поліцейським ВРПП Покровського РУП Мурим С.П.. Схема із зворотнього боку має зазначені відомості про власників транспортних засобів, де зазначено: "КРАЗ 6446 вантажний, номерний знак [NUMBER] , належить Збройним силам України, [NUMBER] , м. Житомир, водій має УБД [NUMBER]. Також, транспортний засіб "КВСЗ 5001" вантажний, номерний знак [NUMBER] , належить Збройним силам України, [NUMBER] , м. Житомир, водій має УБД [NUMBER]. Вказані відомості зворотньої сторони схеми підтверджені підписами водія [PERSON] та [PERSON] . Крім того, до позовної заяви додана офіційна відповідь командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] №883/2669 від 06.09.2023 року, відповідно до якої саме водій евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти евакуаційного батальйону [PERSON] має посвідчення УБД [NUMBER] і на момент скоєння ДТП виконував службові обов`язки у заходах , необхідних для забезпечення оборони України. Таким чином, вказаними документами підтверджено, що на момент ДТП 28.08.2022 року водій [PERSON] виконуючи службові обов`язки, керував вантажним автомобілем "КРАЗ" р.№ [NUMBER] з напівпричепом "КВСЗ 5001" р.№ [NUMBER] , які належать військовій частині [NUMBER] МО ЗС України. При цьому представник відповідача до відзива на позовну заяву не надає ніяких доказів, які б спростовували вказане твердження. Також зазначає, що 28.08.2022 року поліцейський Мурий С.П. встановлюючи обставини ДТП зазначив у протоколі про адміністративне правопорпушення № [NUMBER] від 28.08.2022 року, що [PERSON] має місце роботи: Збройні Сили України, водій та транспортний засіб "КРАЗ 6446", номерний знак [NUMBER] , належить в/ч [NUMBER] . До того ж, зазначає, що Дніпровський апеляційний суд звернув увагу аргументуючи своє рішення, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є процесуальною перешкодою для вирішення питання про відшкодування збитків в порядку цивільного судочинства, оскільки провадження у даній справі закрито з нереабілітуючих підстав, тобто справа відносно [PERSON] закрита з нереабілітуючих для нього підстав. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 квітня 2020 року (справа № 686/4557/18) підтверджує цю правову позицію, згідно з якою «закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення». З точки зору матеріального (сутнісного) підходу реабілітуючими визнаються обставини, за яких особа вважається непричетною до адміністративного правопорушення (у зв`язку із чим відновлюються її добре ім`я, репутація), а нереабілітуючими - обставини, за яких має місце винуватість особи, але через передбачені законом обставини вона звільняється від адміністративної відповідальності. Поділ підстав закриття провадження на реабілітуючі і нереабілітуючі має насамперед практичне значення щодо наслідків такої форми закінчення провадження у справі. Визнання обставини реабілітуючою / нереабілітуючою впливає на права та інтереси особи, яка є потерпілою від адміністративного правопорушення, тому вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ствердження про винуватість [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та відповідно саме його дії перебували в причинно- наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП та завданням шкоди позивачу. 05.03.2025 ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.178). Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, згідно поданої заяви просять розглянути справу за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.190-191, 192). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву на позовну заяву просить розглянути справу за відсутності представника та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.120). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомв (а.с.103-104, 112, 153, 173б, 176, 183, 187). Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 21.05.2013 власником автомобіля марки: «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] є [PERSON] (а.с.16). Згідно копії постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2023 (а.с.12-13) встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №316681 28.08.2022 року о 02 год 20 хвилин на автошляху Александрівка-Покровськ-Костантинопіль 56+400 водій [PERSON] керував автомобілем «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , перед початком руху не переконався, що це буде безпечно та допустив зіткнення з автомобілем «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, внаслідок чого авто отримали механічні ушкодження, чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, що відноситься до адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Провадження стосовно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку зі спливом строків, передбачених ст.38 КУпАП. Відповідно до копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.03.2023 (а.с.14-15) встановлено, що постанову Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2023 скасовано та ухвалено нову постанову, якою постановлено закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст.124 - у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення у суді першої інстанції строків, передбачених ст.38 КУпАП. Однак, роз`яснено, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є процесуальною перешкодою для вирішення питання про відшкодування збитків в порядку цивільного судочинства, оскільки провадження у даній справі закрито з нереабілітуючих підстав. Як вбачається з наданих позивачем копій медичної документації (а.с.83) позивач зазнав травм в ДТП і йому встановлено діагноз з призначенням лікування. Згідно висновку експерта №020 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження за замовленням [PERSON] , який складено 15.09.2022 року, вартість матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля марки: «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] , на момент проведення дослідження становить 299 117, 00 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля марки: «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] становить 591 800, 71 грн (а.с.26-32), що підтверджується також ремонтною калькуляцією №020 від 15.09.2022 (а.с.40-42). Відповідно до заяви від 23.03.2023 [PERSON] звернувся до моторно (транспортного) страхового бюро України з проханням здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 28.08.2022 (а.с.68). Згідно листа про відмову у відшкодуванні шкоди від 19.04.2023 моторно (транспортне) страхового бюро України відмовило [PERSON] у відшкодуванні заподіяної йому шкоди, оскільки транспортний засіб «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] та транспортний засіб «КРАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідають вимогам п.1.7 ст.1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не є забезпеченими (а.с.79, 81-82). Як вбачається з копії листа військової частини [NUMBER] ЗСУ Міністерства оборони України від 06.09.2023 №883/2669 командир військової частини [NUMBER] [PERSON] підтверджує проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] з 08.04.2019 року по теперішній час старшого солдата [PERSON] водія евакуаційного відділення евакуаційного взводу евакуаційної роти евакуаційного батальйону та повідомляє, що згідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 17-РС від 08.04.2019 року на момент скоєння ДТП він був учасником бойових дій ( [NUMBER] ) і виконував службові обов`язки у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (а.с.24). Відповідно до звіту №942 про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу в пошкодженому стані від 13.07.2024 вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки: «MITSUBISHI OUTLANDER 2.4» р.№ [NUMBER] у пошкодженому стані на дату оцінки складає 113 675, 62 грн (а.с.50-56). Стаття 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі. Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч.3 ст.386 ЦК України має власник. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 від 08 липня 1994 року, №11 від 30 вересня 1994 року, №15 від 25 травня 1998 року, №9 від 24 жовтня 2003 року) / далі Постанова від 27.03.1992 року /вказано, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Крім того, надано приблизний перелік власників джерел підвищеної небезпеки до яких, зокрема, належать власники джерел підвищеної небезпеки (кооперативи, акціонерні товариства, громадяни тощо); організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на праві повного господарського відання або на праві оперативного управління (державні підприємства та установи); організації та громадяни, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі відповідних договорів (договору оренди, підряду); громадяни, які мають доручення на керування транспортним засобом; організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі адміністративного акта про передачу їх у тимчасове користування. Не вважається власником джерела підвищеної небезпеки та не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв`язку з трудовими відносинами з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим власником джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися. Згідно з роз`ясненнями пункту 5 зазначеної вище Постанови під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Не впливають на виникнення обов`язку власника джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях. В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»/ далі Постанова від 01.03.2013 року/ та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: власник транспортного засобу; винна особа-власник транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (власник) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст.1178, 1179, 1183,1186 ЦК України та ст.ст.1187, 1188 ЦК України. У свою чергу матеріальна або фактична ознака власника джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього власника, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки власника небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, передане в користування органам військового управління, військовим частинам, закладам, установам та організаціям Збройних Сил України (далі - військові частини) на праві узуфрукта державного майна. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, а також акції, частки у статутному капіталі юридичних осіб (далі - корпоративні права) тощо. Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі передає військове майно військовим частинам на праві узуфрукта державного майна, приймає рішення щодо передачі цього майна між військовими частинами, встановлює порядок приймання та оприбуткування військового майна. Також, Постановою КМ України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. Пункт 3 вказаного Положення зазначає, що Міноборони як центральний орган виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба, передає військове майно військовим частинам у користування на праві узуфрукта державного майна. Військове майно, яке передано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності для проведення ремонту, освоєння ремонту, розроблення, модернізації, виробництва, дослідження технічного стану, спеціальних перевірок і зберігання, обліковується у військових частинах, яким воно передане в користування. Передача та повернення зазначеного військового майна здійснюються на підставі договорів (контрактів) про виконання відповідних робіт у порядку, встановленому Міноборони. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (п.5 вказаного Положення). Відповідно до ст.ст.22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз`ясненнями п.9 Постанови від 27.03.1992 року при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди, як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Відповідачем не надано суду доказів про незаконне заволодіння даним транспортним засобом, а також доказів, що в день ДТП 28.08.2022 року солдат [PERSON] самовільно залишив військову службу. Тобто, під час скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] керував автомобілем за наявності належних правових підстав. Частина 1 ст.1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тому саме на власника автомобіля - відповідача по справі військову частину [NUMBER] ЗСУ Міністерства оборони України має покладатись відповідальність за відшкодування шкоди, завданої позивачеві. Вина військовослужбовця [PERSON] у скоєнні вищевказаної ДТП підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а також постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.03.2023, у якій роз`яснено, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є процесуальною перешкодою для вирішення питання про відшкодування збитків в порядку цивільного судочинства, оскільки провадження у даній справі закрито з нереабілітуючих підстав. З урахуванням викладеного з відповідача військової частини [NUMBER] ЗСУ Міністерства оборони України на користь позивача слід стягнути матеріальний збиток, завданий позивачеві внаслідок пошкодження вищевказаного автомобіля в сумі 185 441 грн. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача та обсяг відповідальності, який покладається при її відшкодуванні на відповідача, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що дійсно позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях пережитих їм у зв`язку із самим фактом пошкодження транспортного засобу, оскільки користування автомобілем за призначенням є неможливим через його знищення. Оцінюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, встановлені судом обставини щодо пошкодження автомобіля та неможливості його відновлення та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості вважає можливим стягнути з відповідача на його користь 5000 грн на відшкодування моральної шкоди . Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат, то слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2912 грн 68 коп. Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то на підтвердження понесених витрат позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 30.08.2022 року (а.с.84-86); квитанцію до прибуткового касового ордеру №30 від 23.07.2024 (а.с.90), акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 23.07.2024 (а.с.91). Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи надані суду докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розмірі 14000, 00 грн. Що стосується витрат пов`язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, то до позовної заяви долучено договір №2 про надання послуг від 12.09.2022 (а.с.46), квитанцію до прибуткового касового ордера №12-09-22 на суму 7000 грн (а.с.47), акт здачі - приймання висновку експерта до договору №2 від 12.09.2022 на суму 7000, 00 грн (а.с.48), копію платіжної інструкції №0.0.3749928334.1 на суму 4000 грн 00 коп (а.с.66), копію рахунку №399 від 06.07.2024 на суму 4 000 грн (а.с.67). Враховуючи надані суду докази на підтвердження понесених позивачем витрат пов`язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи у розмірі 11000, 00 грн.

Outcome: approved