Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

27 серпня 2024 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява представника [PERSON] - адвоката Скрима Валерії Анатоліївни до [PERSON] , третя особа: Державне підприємство «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних Микита Андрійович про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та зняття арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 січня 1979 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. На дату звернення до суду позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі відповідач придбав автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року, належний Відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Запорізьким ВРЕР N?l УДА ГУМВС І України в Запорізькій області 04.08.2011 року. На спірний автомобіль накладено арешт у виконавчому провадженні №74282080, та виставлено на електронні торги, які було заплановано на 10 червня 2024 рік, торги не відбулися. За інформацією із сайту ДП Сетам повторні торги було призначено на 01.07.2024 року, які також не відбулися, треті торги призначені на 22.07.2024 рік, за результатом торгів складений протокол №616592 проведення електронного аукціону (торгів), відповідно до якого автомобіль продано за 104651,13 гривень, та визначено переможця торгів. З інформаційної довідки про виконавче провадження №74282080 вбачається, що відповідач є боржником у виконавчому провадження про стягнення боргу, стягувачем АТ «Сенс Банк». Виконавче провадження перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних Микити Андрійович. Із зазначеного\~протоколу №616592\~проведення електронного\~аукціону (торгів)\~від 22.07.2024 року вбачається, що грошові кошти в сумі 104651,13 гривень повинні бути сплачені переможцем до 01.08.2024 року. Оскільки, автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] придбаний у період перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі, на купівлю зазначеного майна позивачка давала згоду, автотранспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у рівних частках за кожним. Отже, автотранспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності, придбаний за спільні кошти, а тому накладення арешту на спільне майно позбавляє позивачку можливості розпоряджатися своєю часткою в спільному з відповідачем майні, що є грубим порушенням її права власності. Позивачка вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року та зняття з нього арешту. Просить визнати автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Зняти арешт з автобусу марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року. 12.09.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 07.02.2025 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору АТ «Сенс Банк». 25.02.2025 року ухвалою суду залучено до участі у справі приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександра Сергійовича, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та [PERSON] , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 25.02.2025 року ухвалою суду витребувано від приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександра Сергійовича (належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №74282080, Крім того, витребувано від ДП «Сетам» інформацію про переможця торгів по лоту №555210, дата проведення аукціону 22.07.2024 року [PERSON] з особистого кабінету на сайті ДП «Сетам». 30.01.2025 року від представника АТ «Сенс Банк» надійшли пояснення на позовну заяву, відповідно до яких просили в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. 03.04.2025 року представник відповідача АТ «Сенс Банк» подала до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника Банку, просила в задоволенні заяви відмовити. 14.04.2025 року на виконання ухвали суду від ДП «Сетам» надійшла інформація щодо стосовно [PERSON] . 17.06.2025 року на виконання ухвали суду приватний виконавець Сколибог О.С. надіслав суду матеріали виконавчого провадження №74282080 від 27.02.2024 року. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Скрима В.А. в судове засідання не прибули, від представника позивача - адвоката Скрима В.А. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи: Державне підприємство «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних Микита Андрійович, Акціонерне товариство «Сенс Банк», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександр Сергійович, [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повыдомлены належним чином. На підставі частини другої \~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Частиною статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що\~ з 13 січня 1979 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюб, який зареєстрований Інженерненською селищною радою Пологівського району Запорізької області, актовий запис №1. За час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] придбав автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року, належний Відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Запорізьким ВРЕР N?l УДА ГУМВС І України в Запорізькій області 04.08.2011 року. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 14.08.2023 року у справі №334/4594/17, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 419326,56 гривень та судовий збір в сумі 6289,90 гривень. 30.01.2024 року на виконання рішення суду Ленінським районним судом міста Запоріжжя видано виконавчий лист №334/4594/17. 26.02.2024 року представник АТ «Сенс Банк» звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. із заявою про примусове виконання рішення суду. 27.02.2024 року приватним виконавцем Безмагоричних М.А. відкрито виконавче провадження №74282080, копію постанови про відкриття виконавчого провадження надіслано сторонам виконавчого провадження. 27.02.2024 року приватним виконавцем Безмагоричних М.А. в межах виконавчого провадження №74282080 винесено наступні постанови: про арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про розшук майна боржника. Вказані постанови надіслані на адресу боржника, за адресою вказаною у виконавчому листі. 10.04.2024 року приватним виконавцем Безмагоричних М.А. винесено постанову про зняття майна з розшуку. 11.04.2024 року приватним виконавцем Безмагоричних М.А. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. 11.04.2024 року приватним виконавцем Безмагоричних М.А. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження. Під час виконавчого провадження 22.07.2024 року відбувся аукціон з реалізації рухомого майна, а саме реалізовано майно, автобус марки MERCEDES-BENZ, модель 312D, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - автобус пасажирський, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого Запорізьким ВРЕР N?1 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 04.08.2011 року, належний відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Запорізьким ВРЕР N?l УДА ГУМВС І України в Запорізькій області 04.08.2011 року, який є предметом розгляду справи (https://setam.net.ua/auction/551535). Відповідно до інформації ДП «Сетам», переможцем торгів по лоту №555210 (автобус марки MERCEDES-BENZ, 1999 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ) є [PERSON] . Грошові кошти було сплачено переможцем та надійшли на рахунок АТ «Сенс Банк». 29.08.2024 року виконавче провадження №74282080, в рамках якого було проведено реалізацію спірного майна, яке є предметом позову, було передано на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Запорізької області Сколибогу О.С. 30.08.2024 року постановою приватного виконавця Сколибогом О.С. знятий арешт (заборони), в тому числі що обліковуються в РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській Запорізькій області (21258884557 від 15.02.2023 та 61823811 від 23.12.2009) з транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER] ,VIN/номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] . Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Позивачем не доведено факту того, що спірний автомобіль було набуто за спільні кошти подружжя. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах. Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження № 61- 15813сво18, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18). Позивач, звертаючись з позовом до суду просить визнати рухоме майно спільною власністю подружжя, однак, вищевказаний рухомий засіб вже було реалізовано під час виконання судового рішення. Матеріали справи не містять доказів належності майна до спільної сумісної власності подружжя, який визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Автомобіль, це фактично подільна річ, та не ставить питання про правовий режим користування неподільною річчю, та не ставить питання щодо компенсації. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Фактично позивач просить визнати автомобіль спільною сумісною власністю, однак ст. 60 СК України вже передбачає встановлення майна, набутого в шлюбі як спільна сумісна власність. Та Позивачем не ставиться питання про поділ майна в натурі та не ставиться питання щодо розміру грошової компенсації. Тобто, у випадку задоволення позову правовий режим спірного майна залишається незмінним. Тобто, обраний спосіб захисту не призводить до захисту прав позивача, які вважає порушеним. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Окрім того, визнання предмета об`єктом спільної сумісної власності є можливим лише в тому випадку, коли об`єкт існує в природі та належить на праві власності одному із подружжя. В даному ж випадку спірний автомобіль вже вибув з права власності відповідача. Відповідно до положень ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до висновку в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016. у справі № 6-1500цс15, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18) та у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18), згідно з якими потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок установлення користування спільним майном. Первинне значення в урегулюванні відносин між співвласниками щодо володіння та користування спільним майном має домовленість. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Посилаючись на положення ст. 391 ЦК та наявність перешкод у користуванні позивачем своїм майном Позивач знову ж таки не ставить питання про визначення питання встановлення режиму встановлення користування спільним майном подружжя. У відповідності до положення ст. 391 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, адже автомобіль було реалізовано за невиконання зобов`язань за договором кредиту. Суд також враховує, що між Банком та відповідачем було укладено договір кредиту №07А005-К, відповідно до умов якого банк надав в кредит для оплати придбаного автомобіля. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, між сторонами було укладено договір застави. Позивач, [PERSON] , дала згоду на отримання кредиту та передачу авто в заставу. Відповідно до частини другої статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї, а тому реалізація рухомого майна, який є предметом позову на виконання рішення суду про стягнення заборгованості ніяким чином не впливає на порушення прав та інтересів позивача. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналізуючи зміст позовної заяви, слід прийти висновку про те, що позивач, заявляючи вимоги про визнання права власності на автомобіль ставить на меті зняти арешт, який був накладений приватним виконавцем під час виконання судового рішення про стягнення заборгованості та фактично має на меті повернути у власність автомобіль, який вже реалізований та не належить Відповідачу. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Отже, задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування, то вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. Указане узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного суду від 07 грудня 2022 року у справі №953/1904/2020 (провадження №61-10944св21). Отже, позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним та не призведе до відновлення порушеного права із вищезазначених підстав та враховуючи відчуження спірного майна на торгах. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14- 144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12- 187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14- 338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14- 364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed