Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

У липні 2025 року адвокат Лобов М.О. звернувся в інтересах позивача [PERSON] до суду з позовом до\~ [PERSON] про визнання права власності на частку квартири, відповідно до якого просить визнати за кожним право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що сторони 06 червня 2009 року зареєстрували шлюб, який розірвано 04 грудня 2024 року. 16 липня 2009 року подружжям придбано квартиру [ADDRESS] . Реєстрація права власності на спірну квартиру відбулась за відповідачем у справі, яка на теперішній час не визнає права позивача на спірне майно у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 09.07.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками відповідачу направлено засобами рекомендованого поштового зв`язку. Судова кореспонденція повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8ст.\~178\~ЦПК України зі згоди представника позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстровано 06 червня 2009 року в Світлогірській сільській ради Кобеляцького району Полтавської області, актовий запис № 04 . Заочним рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 04.12.2024 року розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2009 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,02 кв.м., житловою площею 27,31 кв.м., яку оформлено на відповідача - [PERSON] . Таким чином, дані правовідносини регулюються нормами\~Сімейного кодексу України. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3\~ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми\~Сімейного кодексуУкраїни\~у статтях\~57,60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно ч.2\~ст.372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За приписами ст 60 СК України\~ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1\~ст.61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно\~ст.163 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ч.ч. 1, 2\~ст.70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: спірна квартира, сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Таким чином, враховуючи фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, їх тлумачення Конституційним Судом України та практикою Верховного Суду України щодо їх застосування, заявлені позивачем вимоги щодо поділу спільно майна подружжя, яке є нерухомим, шляхом визнання права власності на частину квартири є обґрунтованими. При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, суд повністю задовольняє вимоги позивача та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved