Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Позивач\~\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до\~\~Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним\~та скасування\~наказу в\~частині,\~та зобов`язання\~вчинити певні\~діїі свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебуває з відповідачем у трудових відносинах та займає посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області. 02.05.2022 року відповідачем було видано наказ №251 «Про оголошення простою», яким позивачеві оголошено простій не з вини працівника з 02.05.2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, вирішено здійснювати оплату працівникам, зазначеним у пункті 1 цього наказу у розмірі 2/3 посадового окладу. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2023 року по справі №591/1660/23 позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі, визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 травня 2022 року № 251 «Про оголошення простою», яким оголошено простій [PERSON] з 02 травня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] різницю між виплаченою [PERSON] сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належної йому заробітної плати у розмірі 168\~100\~грн 44\~коп. (по 21.04.2023 року включно). \~ \~ \~ \~ Постановою Сумського апеляційного суду від 30.01.2024 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2023 року по справі №591/1660/23\~ \~ \~ \~залишено без змін. Наприкінці грудня 2023 року позивач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою про стягнення різниці у заробітній платі за наступний період (з 22.04.2023 року). Ухвалою суду від 03.01.2024 року відкрито провадження у справі №591/39/24. 23.02.2024 року відповідач на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2023 року по справі №591/1660/23 видав наказ №98, яким скасував позицію №14 наказу №251 «Про оголошення простою» від 02.05.2022 року, та відповідно припинив дію простою для позивача. З наказом від 23.02.2024 року позивач з огляду на перебування у складі добровольчого формування територіальної громади ознайомився 26.02.2024 року. 26.02.2024 року позивач направив відповідачеві службову записку, в якій повідомив, що 27.04.2023 року ним укладено контракт добровольця добровольчого формування територіальної громади, у зв`язку з чим просив вирішити питання про його увільнення зі збереженням його посади та середнього заробітку. Наказом №332-К від 29.03.2024 року позивача увільнено від роботи з 27.04.2023 року. Позивач вважає наказ №332-К від 29.03.2024 року незаконним в частині визначення датою початку увільнення 27.04.2023 року, оскільки таким наказу про увільнення позивача, як акту індивідуальної дії, фактично надано зворотної дії у часі, що є неприпустимим. Зазначає, що він весь час з травня 2022 року по лютий 2024 року перебував у незаконно оголошеному йому простої, під час дії якого йому виплачувались 2/3 посадового окладу. Вважає, що єдина і справжня мета дій відповідача щодо визначення у наказі №332-К від 29.03.2024 року датою початку увільнення 27.04.2023 року чергове порушення його прав, створення штучних умов для невиплати йому коштів, які він втратив через незаконне оголошення йому простою. Просить суд зобов`язати відповідача змінити у наказі №332-К від 29.03.2024 року дату початку його увільнення з 27.04.2023 року на 26.02.2024 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2024 року відкрито провадження по справі, підготовче засіданняпризначено на\~23\~серпня 2024\~року.\~Підготовче засіданнявідкладалося з різних причин. 03.10.2024 року Державною службою\~України з\~безпеки на\~транспорті до\~суду подано відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що положеннями абзацу першого статті 119 КЗпП України встановлено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо згідно з чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Звертає увагу суду на те, що 27.04.2023 позивачем укладено контракт добровольця територіальної оборони і з вказаної дати позивач виконує службові обов`язки на постійній основі в Добровольчому формуванні Сумської міської територіальної громади № 8. Вважає, що гарантії соціального і правового захисту, визначені приписами статті 119 КЗпП України, поширюються на позивача з моменту укладання ним контракту з ДФТГ. Звертає також увагу на те, що Міністерством економіки України листом від 03.08.2022 № 4711.06/54555-02 надано роз`яснення, згідно якого у разі залучення працівника до виконання державних або громадських обов`язків поза межами робочого часу роботодавця, державні гарантії, визначені в тому числі статтею 119 Кодексу законів про працю України, на такого працівника не поширюються. 04.11.2024 року представник позивача до суду подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що у табелях обліку робочого часу за квітень 2023 року лютий 2024 року позивачу проставлено відмітки «П» (простій). Зазначає, що статтею 119 КЗпП України визначено, що працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо згідно з чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час. Звертає увагу, що відповідно до пункту 4 наказу №251 «Про оголошення простою» простій мав цілодобовий характер, та під час простою працівники, яким було оголошено простій, були звільнені від обов`язку бути присутніми на робочих місцях, і виконувати свої трудові обов`язки. Вказує, що на період простою (з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року) за позивачем зберігалось місце роботи і посада старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області, однак трудову функцію він був позбавлений можливості виконувати не зі своєї вини, а оплата простою проводилась у розмірі 2/3 посадового окладу. Вважає, що час у період з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року (у тому числі і з 27.04.2023 року по 23.02.2024 року) не був робочим часом позивача, а був часом простою, а відтак позивач виконував обов`язки добровольця добровольчого формування територіальної громади у цей період не в робочий час. Разом з цим у період з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року робоче місце позивача і так зберігалось за ним, однак за іншою правовою підставою. А тому вважає, що відсутні будь-які підстави для увільнення позивача з 27.04.2023 року. Зазначає, що робочим часом позивача можна вважати період з 26.02.2024 року, і саме з 26.02.2024 року він мав бути увільнений від роботи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 05 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 19 березня 2025 року. Розгляд справи відкладався з різних причин. Представник позивача [PERSON] адвокат Авраменко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задоволити. Представник відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті в судовому засіданні в режимі (ВКЗ) проти позову заперечував та просив суд у задоволені позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що позивач\~\~ [PERSON] перебуває з Державною службою України з безпеки на транспорті у трудових відносинах та займає посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №251 від 02.05.2022 року «Про оголошення простою», позивачу оголошено простій не з вини працівника з 02.05.2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, вирішено здійснювати оплату часу простою у розмірі 2/3 посадового окладу. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2023 року по справі №591/1660/23 наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.05.2022 року №251 «Про оголошення простою» визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] різницю між виплаченою [PERSON] сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належної йому заробітної плати у розмірі 168100\~грн. 44\~коп. за період з 02.05.2022 року по 21.04.2023 року включно Вказане судове рішення залишено без змін постановою Сумського апеляційного суду від 30.01.2024 року. \~ \~ \~ \~ 23.02.2024 року Державною службою України з безпеки на транспорті видано наказ №98 «Про вжиття заходів стосовно [PERSON] », яким скасовано позицію №14 наказу №251 «Про оголошення простою» від 02.05.2022 року. 26.02.2024 року позивач направив Державній службі України з безпеки на транспорті службову записку, в якій повідомив, що 27.04.2023 року ним укладено контракт добровольця Добровольчого формування [INFO] , надав копію цього контракту та з цих підстав з посиланням на ст. 119 КЗпП України просив вирішити питання про його увільнення зі збереженням його посади та середнього заробітку. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №332-К від 29.03.2024 року «Про увільнення від роботи [PERSON] » позивача увільнено від роботи з 27.04.2023 року у зв`язку із зарахуванням до проходження служби у складі добровольчого формування № [NUMBER] Сумської міської територіальної громади. Згідно табелів обліку робочого часу за період квітень-грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року позивачу проставлено відмітки «П» (простій). Згідно розрахункових листків за період квітень-грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року позивачу нараховувалось та виплачувалось 2/3 посадового окладу, вид нарахування зазначено як «71 Простій 2/3». Судом також встановлено, що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03.01.2024 року відкрито провадження у справі №591/39/24 за позовом [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення різниці між сумою нарахованої заробітної плати під час простою та належною йому сумою за період з 22.04.2023 року по дату ухвалення рішення. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що відповідач не заперечує право позивача на його увільнення від роботи внаслідок виконання ним обов`язків добровольця Добровольчого формування [INFO] . Водночас спірним у цій справі є питання щодо дати, з якої позивача слід увільнити від роботи з відповідних правових підстав. Так, на думку позивача він підлягає увільненню з 26.02.2024 року тобто з дати, коли його було ознайомлено з наказом про припинення для нього дії простою, тоді як відповідач вважає, що дата увільнення має співпадати з датою укладення контракту добровольця добровольчого формування територіальної громади. Частиною першою статті 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Застосування увільнення від роботи, як форми тимчасового (на час виконання державних або громадських обов`язків) припинення виконання працівником своїх трудових обов`язків зі збереженням місця роботи (посади), закономірно пояснюється тим, що у зв`язку з виконанням державних або громадських обов`язків працівник позбавлений можливості виконувати свою безпосередню роботу (обов`язки за посадою). Аналіз норми частини першої статті 119 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку гарантується працівникам на час виконання ними державних або громадських обов`язків, якщо ці обов`язки здійснюються ними саме у робочий час. Тобто закон пов`язує застосування увільнення з виконанням державних або громадських обов`язків саме у робочий час. Робочим часом вважається встановлений законом або на його підставі угодою сторін час, протягом якого працівники згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку повинні виконувати за трудовим договором свої трудові обов`язки. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 липня 2022 року по справі №240/11059/19. В цьому контексті суд враховує, що на час укладення позивачем контракту добровольця Добровольчого формування [INFO] і до дати ознайомлення з наказом про виведення з простою позивач не виконував та не міг виконувати трудові обов`язки, оскільки в цей період він відповідно до наказу №251 від 02.05.2022 року перебував у простої. У табелях обліку робочого часу за період квітень-грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року позивачу проставлено відмітки «П» (простій), у розрахункових листках за цей же період позивачу нараховувалось та виплачувалось 2/3 посадового окладу, вид нарахування зазначено як «71 Простій 2/3». Вказане також підтверджується відповіддю Державної служби України з безпеки на транспорті на адвокатський запит №5213/9.1./15-24 від 17.04.2024 року. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), час простою з вини працівника не оплачується. \~ \~ \~ \~ За наведеного\~простій є\~часом,\~протягом якого\~працівник згідно\~із законодавством\~не працює,\~тобто не\~виконує трудові\~обов`язки,\~визначені трудовим\~договором, однак за ним зберігається місце роботи (посада) та зберігається частково або не зберігається заробіток. Крім того суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 наказу №251 від 02.05.2022 року позивач, як працівник, якому було оголошено простій, був звільнений від обов`язку бути присутнім на робочому місці. Простій для позивача припинено наказом №98 від 23.02.2024 року, з яким позивач ознайомлений 26.02.2024 року. Отже, з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року позивач перебував у простої, оголошеному йому наказом №251 від 02.05.2022 року, і у цей період не виконував та не міг виконувати свої посадові обов`язки. Відтак період часу з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року не був робочим часом для позивача, а тому обов`язки добровольця добровольчого формування територіальної громади у період з 27.04.2023 року по 23.02.2024 року здійснювались ним не у робочий час. Враховуючи викладене, увільнення позивача від роботи з 27.04.2023 року, тобто у період, коли він не виконував свої трудові обов`язки за трудовим договором внаслідок оголошеного йому простою, є необґрунтованим та не відповідає положенням частини 1 статті 119 КЗпП України. Доводи відповідача про те, що визначення 27.04.2023 року датою увільнення позивача зумовлене необхідністю дотримання такої гарантії, як збереження за позивачем місця роботи судом визнаються необґрунтованими, оскільки під час дії простою за позивачем і так зберігалось і було збережене місце роботи. Крім того, відповідачем при визначенні у наказі від 29.03.2024 року датою увільнення позивача 27.04.2023 року фактично надано оскаржуваному наказу зворотної дії, чим порушено принцип юридичної визначеності. Суд наголошує на тому, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви, зокрема, він є одним із визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону). Зокрема, у пунктах 70-71 рішення в справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), ухваленого 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року), Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal.), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v.), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприяти юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119). Як встановлено судом, наказ №251 від 02.05.2022 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми визнано незаконним та скасовано. Однак наведене не скасовує того факту, що такий простій мав місце для позивача у період з 02.05.2022 року по 23.02.2024 року. За висновком Зарічного районного суду м. Суми, з яким погодився Сумський апеляційний суд, внаслідок незаконно оголошеного для позивача простою останній був позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, а тому на його користь підлягає стягненню з відповідача різниця між виплаченою сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належною йому до виплати, що визначена виходячи з середньоденної заробітної плати та виплачених сум за всі робочі дні у період дії незаконно оголошеного простою. Слід зазначити, що такі висновки судів узгоджуються з висновками Верховного Суду у постановах від 30 серпня 2024 року по справі № 759/18289/21, від 10 січня 2024 року по справі № 759/17724/21, від 24 травня 2023 року по справі № 759/17718/21. У вказаних постановах Верховний Суд вказав, що наслідком незаконного оголошення роботодавцем простою є порушення права працівника на отримання заробітної плати, і відповідно обов`язок роботодавця відшкодувати працівнику різницю між його середньою заробітною платою та виплаченими йому в період простою сумами. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми стягнуто на користь позивача різницю між виплаченою позивачу сумою заробітної плати, нарахованої за час простою і сумою, належної йому за період з 02 травня 2022 року по 21\~квітня 2023 року, у розмірі 168100 грн. 44 коп.. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення різниці у заробітній платі за наступний період - з 22.04.2023 року по дату ухвалення рішення. Судом також встановлено, що згідно листа Державної служби України з безпеки на транспорті №3276/4.3/15-24 від 05.03.2024 року, відповіді на\~адвокатський запит\~№6077/9.1/15-24\~від 21.05.2024\~року,\~клопотання від\~09.04.2024\~року по\~справі № 591/39/24, відзиву на позовну заяву позиція відповідача зводиться до того, що виплата позивачу середнього заробітку за період з 27.04.2023 року здійснюватиметься ним виключно на підставі документів, які підтверджують залучення позивача до виконання обов`язків у складі добровольчого формування в робочий час Укртрансбезпеки. Тобто не за всі робочі дні незаконно оголошеного простою, а тільки за ті робочі дні, в які позивач виконував обов`язки добровольця добровольчого формування територіальної громади. За таких обставин суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що визначення відповідачем 27.04.2023 року датою увільнення позивача є проявом недобросовісних дій відповідача, спрямованих на погіршення становища позивача, порушення принципу правової визначеності та правомірних очікувань позивача на отримання відшкодування за всі дні простою, незаконність оголошення якого підтверджено судовим рішенням. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як\~працівник, так і роботодавець\~мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як це передбачено ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускається використання наданих трудових прав та виконання обов`язків на підставі зловживання. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Щодо визначення дати, з якої позивач мав бути увільнений від роботи суд зазначає наступне: У зв`язку з виданням відповідачем наказу №98 від 23.02.2024 року у позивача з`явився обов`язок приступити до виконання своїх обов`язків за посадою старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області. З даним наказом позивач ознайомлений 26.02.2024 року. Зважаючи на те, що позивач повідомив відповідача про факт виконання ним обов`язків добровольця добровольчого формування територіальної громади службовою запискою від 26.02.2024 року, надавши при цьому копію вказаного контракту, а згодом також довідки про його залучення до виконання державних або громадських обов`язків у складі Добровольчого формування Сумської міської територіальної громади № 8 суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок увільнити позивача від роботи саме з цієї дати, тобто з 26.02.2024 року. З наведених підстав суд приходить до висновку про незаконність визначення відповідачем в оскаржуваному наказі датою увільнення позивача 27.04.2023 року, а відтак про задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №332-К від 29.03.2024 року в частині визначення датою увільнення позивача 27.04.2023 року та зобов`язання відповідача змінити у наказі №332-К від 29.03.2024 року дату початку увільнення [PERSON] з 27.04.2023 року на 26.02.2024 року. Право позивача порушене і підлягає захисту в суді. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved