Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 69929,02 грн. та 200000,00 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Також просив відшкодувати судові витрати у кримінальному провадженні та понесені витрати на правничу допомогу у даній справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Лебединського районного суду Сумської області від 08.01.2024 у справі № 950/695/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України. За ч. 2 ст. 125 КК України [PERSON] звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. За ч. 1 ст. 122 КК України [PERSON] призначено покарання у виді трьох років обмеження волі. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 07.04.2025 вищевказаний вирок скасовано, [PERSON] звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Обвинувачений погодився із закриттям кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Потерпілим роз`яснена можливість звернутись до суду з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Внаслідок кримінального правопорушення позивачу були завдані тілесні ушкодження у виді: ЗЧМТ, струс головного мозку; синці розмірами 4 х 3 см верхнього та нижнього віка лівого ока; набряк м`яких тканин та синець розміром 6 х 4 см лівої скроневої ділянки; двох ран розмірами 1 х 0,3 та 0,8 х 0,2 см слизової поверхні нижньої та верхньої губи; закритого переломі кісток носа без зміщення, які встановлені в ході судово-медичної експертизи, проведеної в ході досудового розслідування. Під час нападу [PERSON] пошкодив окуляри, належні позивачу, у зв`язку із чим він був вимушений замовити нові, на які витратив 1848,00 грн. Також позивач був вимушений доглядати сина, який як і він постраждав від протиправних дій обвинуваченого, був потерпілим у кримінальному провадженні та потребував постійного догляду та лікування. Кожного дня позивач їздив до сина в Сумську обласну лікарню та витратив на поїздки (паливо) 4308,38 грн. Також позивач зазначає, що він був офіційно працевлаштований в м. москва, АО «ОДК» за трудовим договором від 17.04.2019 № 29671. У грудні 2019 року [PERSON] отримав 80232,66 руб. заробітної плати, а в січні та лютому 2020 року по 8172,40 руб. Таким чином позивач зазначає, що у січні та лютому 2020 року він недоотримав по 72060,26 руб. (26302,00 грн. за курсом до гривні) заробітної плати, оскільки перебував у безоплатній відпустці яка була обумовлена необхідністю участі у слідчих діях, ознайомлення з матеріалами справи. На залізничні квитки з м. москва до м. Лебедина він витратив 5126,84 грн., також було пошкоджено його одяг на суму 3030,00 грн. Загальна сума матеріального збитку від кримінального правопорушення становить 69929,02 грн. Також [PERSON] зазначає, що кримінальним правопорушенням йому завдана моральна шкода, яка пов`язана із втратою здоров`я, фізичним болем, приниженням честі та гідності, оскільки напад був здійснений молодшою від нього особою, у присутності сина, невістки та двох онучок, які злякалися, плакали. Моральні страждання також пов`язує із тим, що протягом значного часу позивач відновлював своє здоров`я, піклувався про сина, займався непритаманною для нього діяльністю витрачав час на участь у слідчих діях, зверненні до адвоката, збору документів на підтвердження позову тощо. З вини обвинуваченого втратив місце роботи, оскільки після чергового судового засідання в м. Лебедині позивача не впустили до рф. Втрата місця роботи позначилась на пенсії. Справа розглядалась судами більше 5 років, що позначилось на моральному та психологічному здоров`ї позивача. У зв`язку із цим [PERSON] просить стягнути з відповідача 200000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. [PERSON] подав до суду відзив у якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що чеки, додані до позову не відповідають дійсності. Чеки надані на придбання одягу, а не на пошкоджений одяг. Щодо витрат на лікування, більшість таких ліків були придбані для дружини позивача. В частині моральної шкоди зазначив, що [PERSON] просить стягнути з нього кошти за те, що він не поїхав далі працювати на країну агресора. Позивач працював в АО «ОДК», яка виробляє двигуни для військової авіації та ракет. На кожному засіданні [PERSON] жалкує, що не допомагає росії виготовляти ракети, які летять по нашій країні. Ухвалою від 30.04.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 22.05.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою від 05.06.2025 закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав. Зазначив, що 08.01.2020 він був побитий відповідачем, з тих пір його життя поділилося на до та після. 5 років вони з сином доводили в суді, що були побиті відповідачем, однак за строками давності останнього було звільнено від відповідальності. Від протиправних дій [PERSON] постраждав його син, онуки. Через необхідність відвідувати судові засідання він втратив роботу в м. москва, оскільки після чергового приїзду в Лебедин у 2020 році, назад його не впустили. Згодом його звільнили, до пенсії йому залишався один рік, трудового стажу не вистачало. Він звертався до служби зайнятості, однак йому відмовили у постановці на облік. Представник позивача позовні вимоги також підтримала, зазначила, що вироком суду було встановлено обставини справи, а [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень відносно позивача та його сина. У подальшому вирок скасовано за нереабілітуючих обставин. Позивач отримав ушкодження, зазначені у вироку. З 08.01.2020 по 25.01.2020 він лікувався у зв`язку із чим поніс матеріальні витрати, підтверджені матеріалами справи. Також були пошкоджені окуляри позивача. Позивач доглядав сина, який перебував на лікуванні в Сумській обласній лікарні у зв`язку із чим їздив до сина та поніс матеріальні витрати на бензин. Також зазначила, що [PERSON] був працевлаштований у москві до початку воєнних дій в Україні на підтвердження чого суду надані докази. На робочому місці позивач втратив заробіток, оскільки не зміг прибути на роботу через розгляд справи. Позивач не працював на країну агресора, оскільки це було до війни. Вважає суму моральної шкоди співмірною з огляду на стан позивача та тривалість розгляду кримінального провадження судом, яке тривало 5 років. Просила також відшкодувати витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні, які складають 22000,00 грн., а також судові витрати у даній справі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивач та його син були ініціаторами конфлікту у 2020 році. Щодо доказів в частині витрат на лікування зазначив, що ці ліки не призначалися для позивача, зазвичай їх прописують літнім людям. Щодо матеріальної шкоди вказав на те, що позивач просить стягнути з нього гроші, оскільки він не може поїхати в росію і там працювати на країну-агресора та виробляти двигуни для ракет. У судове засідання 27.08.2025 [PERSON] не з`явився, розгляд справи просив відкласти у зв`язку з волонтерською діяльністю. Також наводив причини, які не стосуються розгляду даної справи. Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні такого клопотання. Суд зазначає, що про дату та час судового засідання [PERSON] був повідомлений належним чином засобами системи Електронний Суд. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд неодноразово зазначав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що вироком Лебединського районного суду Сумської області від 08.01.2024 у справі № 950/695/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, призначено покарання у виді одного року обмеження волі та звільнено від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цим же вироком [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначено йому покарання у виді трьох років обмеження волі. Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту його затримання. Також стягнуто з обвинуваченого [PERSON] на користь [PERSON] 8156,38 грн. матеріальної шкоди та 15000,00 грн. моральної шкоди, а всього 23156,38 грн. Крім того стягнуто з обвинуваченого [PERSON] користь [PERSON] 9348,04 грн. матеріальної шкоди та 35000,00 грн. моральної шкоди, а всього 44348,04 грн. (а.с. 8-17). Ухвалою Сумського апеляційного суду від 07.04.2025 вирок Лебединського районного суду Сумської області від 08.01.2024 скасовано. Звільнено обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності на підставі п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження відносно [PERSON] за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України закрито. Цивільні позови [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду. (а.с. 24-27). Зокрема Сумський апеляційний суд зазначив, що як встановлено судом першої інстанції о 20.00 год. 08.01.2020 [PERSON] , разом зі своїм батьком [PERSON] , своєю дружиною [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , проходили по [ADDRESS] . В цей час біля подвір`я по [ADDRESS] перебував [PERSON] , який затіяв словесну суперечку з [PERSON] та [PERSON] . Під час словесної суперечки [PERSON] о 20.10 год 08.01.2020, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та з метою спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, та, відповідно, і шкоди здоров`ю останньому, із значною силою, наніс удар кулаком правої руки в обличчя [PERSON] . Внаслідок вищевказаних умисних протиправних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: 1) поєднаної краніофаціальної травми; 2) ЗЧМТ, струсу головного мозку; 3) перелому лівої виличної кістки зі зміщенням; 4) перелому гілки нижньої щелепи зліва зі зміщенням; 5) перелому стінок лівої гайморової пазухи, лівобічний гемосинус які є середньої тяжкості тілесними ушкодженнями. Суд кваліфікував дії обвинуваченого [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Крім того, [PERSON] о 20.15 год, 08.01.2020 в ході словесної сварки яку він затіяв з [PERSON] та [PERSON] діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та з метою спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, та, відповідно, і шкоди здоров`ю останньому, наніс три удари кулаком правої та лівої руки в обличчя [PERSON] . Внаслідок вищевказаних умисних протиправних дій [PERSON] , потерпілому [PERSON] було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: 1) ЗЧМТ, струсу головного мозку; 2) синця розміром 4 x 3 см верхнього та нижнього ока лівого ока; 3) набряку м`яких тканин та синця розміром 6 x 4 см лівої скроневої ділянки; 4) двох ран розмірами 1 x 0,3 см та 0,8 x 0,2 см слизової поверхні нижньої та верхньої губи; 5) закритого перелому кісток носу без зміщення які є легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Суд кваліфікував дії обвинуваченого [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Також, як зазначив суд апеляційної інстанції, до початку апеляційного розгляду обвинувачений [PERSON] подав до апеляційного суду письмове клопотання в якому просив вирок Лебединського районного суду Сумської області від 08.01.2024 скасувати та звільнити його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього просив закрити. Суд зазначає, що згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності врегульовано положеннями ст. 285-288 КПК України. Так, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. При цьому звільнення особи від кримінальної відповідальності, в тому числі у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, не означає виправдання особи та визнання її невинуватою. Звільнення від кримінальної відповідальності за таких обставин не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою кримінального правопорушення, тому закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Як свідчить ухвала Сумського апеляційного суду від 07.04.2025 [PERSON] самостійно звернувся до суду із заявою про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не зважаючи на апеляційну скаргу його захисника, яка оспорювала доведення його винуватості. Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 12020200090000009 (справа № 950/695/20), оглянутих судом з клопотанням позивача, згідно з висновком судово-медичного експерта від 30.01.2020 № 06, при огляді [PERSON] виявлено тілесні ушкодження: синці розмірами 4 х 3 см верхнього та нижнього віка лівого ока; набряк м`яких тканин та синець розміром 6 х 4 см лівої скроневої ділянки; рани розмірами 1 х 0,3 та 0,8 х 0,2 см слизової поверхні нижньої та верхньої губи; На передній поверхні лівого та правого колін, лівої гомілки 4 синці та садно. Розмірами від 5 х 2,5 см та 2 х 1 см, інші ушкодження відсутні. Згідно з медичною документацією КНП СОР «СОКЛ», лікарями установлено діагноз: ЗТГК, забій грудної клітини зліва; закритий перелом кісток носу без зміщення; ЗЧМТ, забій м`яких тканин черепа в області глазниці зліва. Виявлені ушкодження кваліфіковано як легкі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т. 2 а.с. 14-15 справи № 950/695/20). Як зазначив позивач, під час нападу [PERSON] пошкодив його окуляри, у зв`язку із чим він був вимушений замовити нові, вартість яких склала 1848,00 грн. Також [PERSON] проходив лікування та витратив на ліки 850,00 грн. Крім того було пошкоджено його одяг на суму 3030,00 грн. [PERSON] також поніс витрати на придбання пального для відвідування сина в лікарні у м. Суми, вартість якого склала 4308,38 грн. Зазначені витрати підтверджені копіями фіскальних та товарних чеків, наданих позивачем (а.с. 58-60, в тому числі такі відомості наявні в т. 1 а.с. 37-42 справи № 950/695/20). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Позивач також просив стягнути зі [PERSON] витрати на придбання залізничних квитків з м. москва до м. Лебедина, на які він витратив 5126,84 грн. Однак судом не встановлено, що такі витрати пов`язані із завданням [PERSON] шкоди, з огляду на зміст позову та пояснення позивача такі витрати є фактично процесуальними витратами у кримінальному провадженні витратами, пов`язаними із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Враховуючи надані докази понесених витрат на лікування, придбання одягу, пального та окулярів, які не були спростовані відповідачем, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь 10036,38 грн. матеріальної шкоди (1848,00 + 850,00 + 3030,00 + 4308,38) обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як свідчать матеріали кримінального провадження, в тому числі ухвалені судами рішення, [PERSON] зазнав тілесних ушкоджень, які були безпідставними, не спровокованими, позивач із сином були побиті на вулиці, у присутності дітей та онуків у святковий день. Об`єктивно позивач зазнав не тільки фізичного болю, а і душевних страждань. У подальшому [PERSON] був вимушений змінити звичний уклад життя, приймаючи участь у слідчих діях та численних судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій. Слід зазначити, що обвинувальний акт було направлено до суду 23.04.2020, а вирок, яким [PERSON] визнано винним, постановлено 08.01.2024. Остаточно розгляд справи припинено з ухваленням апеляційним судом рішення від 07.04.2025, яким [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Тобто розгляд справи тривав майже п`ять років. Таким чином суд доходить висновку, що [PERSON] зазнав душевних страждань, пов`язаних як з отриманими ушкодженнями, так і з переживаннями, пов`язаними з необхідністю докладати зусилля щодо захисту своїх прав протягом тривалого часу. За таких обставин суд вважає, що з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, в розмірі 50000,00 грн Щодо вимог про стягнення втраченого заробітку, суд зазначає наступне. [PERSON] посилається на те, що він був офіційно працевлаштований в м. москва, в АО «ОДК» за трудовим договором від 17.04.2019 № 29671. У грудні 2019 року [PERSON] отримав 80232,66 руб. заробітної плати, а в січні та лютому 2020 року по 8172,40 руб. Таким чином позивач зазначає, що у січні та лютому 2020 року він недоотримав по 72060,26 руб. (26302,00 грн. за курсом до гривні) заробітної плати, оскільки перебував у безоплатній відпустці яка була обумовлена необхідністю участі у слідчих діях, ознайомлення з матеріалами справи. Посилаючись на положення ст. ст. 1195, 1197 ЦК України [PERSON] просив стягнути на його користь 54765,80 грн. втраченого заробітку за січень та лютий 2020 року. Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Верховний Суд у постанові від 08.30.2023 у справі № 186/432/19 зазначив: чинне законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці медико-соціальна експертна комісія під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи. Належним і допустимим доказом, що підтверджує ступінь втрати професійної або загальної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195\~ЦК України є відповідний висновок МСЕК або висновок судово-медичної експертизи з визначення ступеня втрати працездатності потерпілого. Також Верховний Суд звернув увагу на конструкцію абз. 1 ч. 1 ст. 1197 ЦК України згідно з яким розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. В межах даної справи ступінь втрати професійної або загальної працездатності [PERSON] не встановлювався. Крім того, отримані ним тілесні ушкодження кваліфіковано як легкі за ознакою спричинення короткочасного розладу здоров`я тобто такі, які не спричинили незначної стійкої втрати працездатності. За таких обставин вимоги [PERSON] про стягнення втраченого заробітку задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення судових витрат, понесених при розгляді кримінального провадження, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів. Відповідно до ч. 1 ст. 125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. За правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи. Таким чином процесуальні витрати у кримінальному провадженні при розгляді справи № 950/695/20, в тому числі витрати на квитки, не можуть бути стягнуті з відповідача в межах даної справи. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 вказала на те, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат. Враховуючи положення ст. ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача, на користь [PERSON] , слід стягнути судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, понесених останнім у даній цивільній справі (а.с. 101, 102), в загальному розмірі 8000,00 грн.

Outcome: partial