Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач має заборгованість за договором №4732065 від 16.09.2021 р., укладеним з ТОВ «Мілоан». Між ТОВ та позивачем - ТОВ «Коллект центр» 15.12.2021 р. був укладений договір №15/12-2021-22, за умовами якого, ним набуто право вимоги до відповідача. За розрахунком, доданим до позову, сума заборгованості за договором №47322065 від 16.09.2021 р., складає 31856,00, з яких 3\~800,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 26806,00 грн. заборгованість за процентами та 1160,00 грн. заборгованість за комісіями. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, встановлено, що 16.09.2021 р. між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником укладено договір про споживчий кредит №4732065, за умовами якого відповідача отримав кредит в розмірі 4000 гривень строком на 15 днів, зобов`язавшись повернути кредит до 01 жовтня 2021 р., сплативши проценти за користування кредитом та комісії . Викладені обставини підтверджуються копією означеного договору з додатками, копією паспорту споживчого кредиту, копією анкети-заяви на кредит, копією платіжного доручення. Пунктами 2.3.1.1, 2.3.1.2 договору про споживчий кредит №4732065 від 16.09.2021 р. передбачені умови пролонгації строку кредитування на пільгових та стандартних умовах. Загальний строк пролонгації на стандартних базових умовах не може перевищувати 60 днів. Судом встановлено, що 16.09.2021 між ТОВ «Міолан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №4732065, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 4000, 00 грн, шляхом переказу на платіжну карту, зі сплатою процентів за користування кредитом 1800 грн., які нараховуються за ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.5.2 договору). Відповідно до п.1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Даний факт підтверджується договором про споживчий кредит, який підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, паспортом позики, з детальним викладенням умов позики, який також підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Факт отримання відповідачем коштів у сумі 4000,00 грн. за вказаним договором підтверджується довідкою №6136-02-09 від 02.09.2024, виданою ТОВ АТ «/КБ «Приватбанк». Судом також встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання за договором про споживчий кредит №4732065 від 16.09.2021 р. не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 31856,00 грн., з яких 3800,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 26\~806,00 грн. заборгованість за процентами та 1160,00 грн. заборгованість за комісіями. 15.12.2021 р. між ТОВ «Міолан» (іменований в договорі клієнт) та ТОВ «Вердикт капітал» (фактор) був укладений договір факторингу №15/12-2021-22, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників ТОВ «Вердикт Капітал» набув належних ТОВ «Мілоан» прав вимоги за договором про споживчий кредит №4732065 від 16.09.2021 р. Наведені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією реєстру боржників. 10.01.2023\~р.\~між ТОВ\~«Вердикт капітал»\~та ТОВ\~«Коллект центр»\~було укладено\~договір факторингу\~№10/01-2023,\~відповідно доякого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за договором з відповідачем. Отже, «Коллект центр» наділено правом вимоги до відповідача. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Дослідивши докази,надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов наступного висновку. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом ст.ст. 202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).\~Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями\~ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.\~Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.\~Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.\~Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.\~Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:\~надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;\~вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;\~аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч. 1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.\~Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.\~Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.\~Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом положень ст.ст. 512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст. 1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про споживчий кредит №4732065 від 16.09.2021 р. з урахуванням на договору факторингу №15/12-2021-22 від 15.12.2021 р. та договору факторингу №10/01-2023 від 10.10.2023 р., відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокремаза договором з відповідачем, суд дійшов висновку, що знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, вказаного кредитного договору в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «Мілоан» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному розмірі та строки (з урахуванням пролонгації), а також станом на час розгляду справи не повернув. Отже, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №15/12-2021-22 від 15.12.2021 р., який за своїми формами та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд дійшов висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3800,00 грн., а також заборгованості за відсотками в розмірі 26896,00 грн. на дату відступлення права вимоги. Частково задовольняючи позову, суд керується тим, що згідно п. 1.5.1 кредитного договору зазначено, що комісія за надання кредиту 1160,00 грн., яка нараховується за ставкою 29.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проте, ці вимоги не підлягають задоволенню, адже стягнення комісії, пов`язаної з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що до змісту складової частини кредитного договору було закладено умови з виплати йому позичальником комісії, зокрема за надання кредиту, як за дії, вчинювані на власну користь ТОВ «Мілоан», оскільки така плата фактично впроваджена за виконання зобов`язань позичальника за договором про видачу кредиту. Отже, положення п.1.5.1. є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними. Права вимоги на отримання комісії у позикодавця не виникло, адже за положеннями ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно, таке право вимоги не могло бути відступлене в подальшому новим кредиторам. В зв`язку з вищевикладеним, суд задовольняє позов частково. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Щодо розміру таких витрат. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до ст.ст.134, 137, 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. З огляду на положення ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частина 2 ст.141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 року у справі №904/1907/15). З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000, 00 грн., на підтвердження чого надав договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, укладений між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги №243 від 14.08.2024, витяг з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024 р. Відповідно до заявки про надання юридичної допомоги №243 від 14.08.2024 за договором № 01-07/2024 від 01.11.2024, адвокатським об`єднанням було надано позивачу послуги по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 9000, 00 грн., що включає в себе надання усної консультації (2 години (вартість за годину 1500, 00 грн.) 3 000 грн.); складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду (2 години (вартість за годину 3 000 грн.) 6 000 грн.). Під час розгляду справи відповідач у відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України не заявляв клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. В той же час, суд, враховуючи конкретні обставини та складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також те, що сформована позивачем правова позиція дублюється в інших аналогічних спорах, відомості про такі численні спори містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тобто надання усної консультації є явно недоцільним, а для підготовки позовної заяви не вимагалося витрачання значного часу, а тим більше часу на аналіз судової практики; представник позивача участі в судових засіданнях не брав, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн. є не тільки неспіврозмірними, а й не в повному обсязі обґрунтованими, враховуючи, зокрема, факт часткового задоволення позовних вимог. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу: в сумі 3000, 00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 334,22 грн.

Outcome: partial