Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] \~ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги вмотивовані тим що, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Даний будинок позивач отримав у спадщину після смерті матері і на сьогоднішній день є його одноосібним власником . [PERSON] стало відомо, що у належному йому будинку зареєстрований [PERSON] , який ще 10 років тому виїхав з с. Липча на постійне місце проживання до Російської федерації. Позивачу невідомо де на сьогоднішній день проживає відповідач для можливості зняття його з реєстрації. Враховуючи те, що належний позивачу будинок є його особистою власністю і відповідач до сім`ї [PERSON] не має жодного відношення, то останній вважає, що для усунення порушень його права власності, в судовому порядку необхідно ставити питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. В зв`язку із цим позивач\~ просить суд визнати [PERSON] \~ [INFO] , який зареєстрований\~ в [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіславши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує\~ просить їх задоволити. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив, однак відповідач своїм правом не скористався , відзиву на позовну заяву не надіслав. Згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи відповідач отримав виклик до суду особисто 19.08.2025 року. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги слід задоволити, виходячи з наступного. За змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати будинок для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в тому числі - усунення перешкод у здійсненні права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №242578253 (а.с.6-7). Право власності за [PERSON] зареєстровано на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом №54, виданий 01.02.2021року приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Закарпатської області Лабанц О.Ю. (а.с.8). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак не проживає там на протязі 10 років, що підтверджено Актом депутата Хустської міської ради Малета І.Ю. від 09.11.2022 року (а.с.12). Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. В сукупності вище викладеного вбачається, що відповідач [PERSON] без поважних причин більше десяти років не користується житловим будинком позивача та відсутній там, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved