Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

28.04.2025 представник позивача, керівник товариства - Ярослава Сердійчук, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», який зареєстрований судом 29.04.2025, обґрунтовуючи тим, що 04.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір №3582286, відповідно до якого кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а саме 2000,00 грн, шляхом переказу на картковий рахунок, а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та на умовах кредитного договору, а відповідач, в свою чергу не виконала умови договору. 14.08.2021 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та [PERSON] укладено договір №555153953365. Відповідно до умов договору позикодавець надає позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти на суму у розмірі 2800,00 грн, договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Сторони погодили тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить вiд фактичного виконання Позичальником умов договору та становить: знижена процентна ставка, фіксована 640 % річних від суми позики у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору та стандартна процента ставка, фіксована 950 % річних від суми позики, яка застосовується у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо позичальник не виконав умови зазначені в п.п. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днiв поспiль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 част.1 статті 1048 ЦК України. Позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта - позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua. 29.11.2021 було укладено договір №29-11-102 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3582286 від 04.09.2021. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3582286 від 04.09.2021.18.02.2025 було укладено договір №18-02/2025 відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3582286 від 04.09.2021.18.12.2023 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено Договір факторингу№18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за кредитним договором №555153953365 від 14.08.2021. На дату формування позовної заяви до суду заборгованість відповідачки за кредитним договором№3582286 від 04.09.2021становить18180,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15600,00 грн, заборгованість за комісіями - 580,00 грн. Станом на день формування позовної заяви заборгованість відповідачки за кредитним договором№555153953365 від 14.08.2021становить 7172,80 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2800,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги -4372,80 грн. Відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договорами №3582286 від 04.09.2021, №555153953365 від 14.08.2021 у розмірі 25352,00 грн та судові витрати у справі: судовий збір - 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу - 13000,00 грн. 01.05.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20.05.2025 - 11:00. 20.05.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 03.07.2025 - 11:00, за клопотанням відповідача та для реалізації права сторін на подання заяв щодо суті спору. 04.06.2025 представник відповідачки, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідачка не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх не доведеними належними доказами, просить суд відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. Щодо договору про споживчий кредит №3582286 від 04.09.2021, то сам договір, Графік платежів, Паспорт споживчого кредиту, Анкета-заява на кредит не містять підпису відповідача у формі одноразового ідентифікатора. Позивачем долучено Довідку ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію, однак вона не може вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації відповідача при укладенні договору. Щодо договору позики № 555153953365 від 14.08.2021, то позивачем долучено довідку ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» про ідентифікацію, однак, вказана довідка сформована самим кредитодавцем і не може вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації відповідача при укладенні договору. Також, ТОВ «Факторинг Партнерс» не надано до суду належних та допустимих доказів надсилання електронного повідомлення на укладення електронних договорів, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронні договори, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Факторинг Партнерс» не надано до суду належних та допустимих доказів надання [PERSON] кредитів шляхом зарахування на її банківський (картковий) рахунок за вказаними договорами та не надано доказів належності картки № [NUMBER] саме [PERSON] , яка заперечує її наявність. Розрахунки заборгованості, надані в якості доказів як попередніми кредиторами, так і позивачем, самі по собі не можуть бути належними доказами існування договірних відносин та не підтверджують існування боргу, оскільки є внутрішніми аналітичними документами, які складені в односторонньому порядку самими кредиторами. З огляду на недоведеність факту надання кредитів, вимоги про їх повернення, як і нарахування на таку суму відсотків, не можуть вважатись обґрунтованими. Щодо витрат на правничу допомогу, то незалежно від результату розгляду справи, відповідач в будь-якому випадку заперечує щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу та вважає їх невиправдано завищеними. Згідно витягу з Акту № 7 від 31.03.2025 року, за надання усної консультації визначено суму 4000,00 грн, як за дві години такої консультації, за складання позовної заяви визначено суму 9000,00 грн, як за три години складання, разом - 13 000,00 грн. Відповідач вважає такий розмір витрат завищеним, таким, що не відповідає критеріям реальності та розумності їхнього розміру та не відповідає складності даної справи, оскільки позовні заяви є однотипними та шаблонними, що не потребують значного часу на їх складання, а тим більше попередніх усних консультацій і витрати на них не мали характеру необхідних. Також, повідомив, що відповідачка не має понесених судових витрат на дату подачі відзиву. 11.06.2025 представник позивача, керівник товариства - Ярослава Сердійчук, подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що укладений між сторонами Договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо порядку нарахування та оплати процентів за Договором, можливості продовження строку користування кредитними коштами, в порядку та на умовах визначених Договором; Позичальник був ознайомлений з умовами Договору, висловив своє волевиявлення шляхом підписання Договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Щодо перерахування коштів, то на виконання умов укладеного договору №3582286 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 2 000,00 грн. Враховуючи, що ТОВ «Мілоан» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ ФК «Елаєнс» на підставі укладеного між сторонами договору. Враховуючи, що ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» не є банком, відповідна операція була здійснена АТ КБ «Приватбанк» на підставі укладеного між сторонами договору. При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок Відповідача, зазначений ним особисто у реєстраційній анкеті клієнта. Отже, твердження відповідача не заслуговують на увагу, адже відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування йому кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача, то обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Тому, просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 02.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - Юзипчука Максима Вікторовича. 03.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою поновлено ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувано в ПАТ АБ «Укргазбанк» письмові докази на підтвердження обставин справи, які місять банківську таємницю та можуть бути надані лише за рішенням суду. 03.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 21.07.2025 - 09:30, у зв`язку з витребуванням доказів. 21.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 31.07.2025 - 15:30, у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребуванням доказів. 28.07.2025 на адресу суду від АТ «ПУМБ» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 28.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - адвоката Комову (Змієвську) Тетяну Павлівну. 31.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 03.09.2025 - 14:30, за клопотанням представника позивача. Представник позивача, адвокат Комова Тетяна Павлівна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, 03.09.2025 подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та позов просить задовольнити у повному обсязі. Також зазначила, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2025 витребувано в ПАТ АБ «Укргазбанк» інформацію. На виконання вищевказаної ухвали суду, банківською установою було надано інформацію про належність банківської карти № [NUMBER] [PERSON] , а також надано банківську виписку, з якої вбачається, що 16.08.2021 на вищевказану банківську картку були зараховані грошові кошти в розмірі 2 800,00 грн за договором від 14.08.2021 та 06.09.2021 - грошові кошти в розмірі 2 000,00 грн за договором від 04.09.2021. З наданої банком інформації та виписки вбачається, що грошові кошти за договорами позики надійшли на рахунок відповідачки пізніше, аніж укладання самих договорів. Щодо даної обставини вважає за необхідне надати пояснення. Так, за договором № 3582286 від 04.09.2021 відбулося зарахування грошових коштів в розмірі 2000,00 грн 06.09.2021 з огляду на те, що 04.09.2021 це субота небанківський день та жодні банківські операції не проводилися; за договором № 555153953365 від 14.08.2021 відбулося зарахування грошових коштів в розмірі 2 800,00 грн 16.08.2021 з огляду на те, що 14.08.2021 це субота небанківський день та жодні банківські операції не проводилися. Наведені вище обставини повною мірою спростовують позицію відповідача у справі щодо неотримання ним грошових коштів за укладеними договорами позики, неналежності їй банківської картки та, нібито, відсутності будь-яких зобов`язань. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та її представник, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, 30.07.2025 подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести без участі відповідачки та її представника. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Встановлено, що 04.09.2021 [PERSON] заповнила анкету-заяву на кредит №3582286(а.с. 30-31), згідно якої надала про себе всю загальну інформацію, персональні дані, адресу місця проживання та реєстрації, місце роботи, засоби зв`язку, бажаний розмір кредиту - 2000,00 грн, строк кредиту - 15 днів, дату повернення кредиту - 19.09.2021, комісію, проценти, та вказану анкету було погоджено. 04.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3582286(а.с. 18-26), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 2000,00 грн у валюті: Українські гривні. Відповідно до п. 1.3. Договору кредит надається строком на 15 днів з 04.09.2021 (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 19.09.2021. Відповідно до п. 1.5.1 та 1.5.2 Договору комісія за надання кредиту: 580,00 грн, яка нараховується за ставкою 29,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 900,00 грн, які нараховуються за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до п. 1.6, 1.7 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору. Відповідно до п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно п. 5.1 Договору позичальник підтверджує, що до укладення Договору отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) та Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору, які містяться в матеріалах справи (а.с. 32-40). Відповідно до п.п. 6.1 Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно п. 6.5 Договору цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Також, встановлено, що відповідачкою підписано графік платежів та паспорт споживчого кредиту, що є додатком № 1 та додатком №2 до договору про надання споживчого кредиту №3582286 від 04.09.2021(а.с. 27, 28-29). 14.08.2021 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та [PERSON] укладено договір позики №555153953365 (а.с. 45-50), відповідно до умов якого, на підставі заявки на позику від 14.08.2021, підписаної позичальником за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, позикодавець надає позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти на суму у загальному розмірі 2800,00 грн, на строк 30 календарних днів під проценти, вказані в п.1.1.1, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві позику та сплатити зазначені проценти. Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Відповідно до п.п. 1.1.1. Договору, сторони погодили тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить вiд фактичного виконання Позичальником умов договору та становить: 1.1.1.1 Знижена процентна ставка, фіксована 1,75% за день(640,00 % річних) від суми Позики у межах строку надання Позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення заборгованостi або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днiв, що слідують за датою закінчення такого строку. П.п. 1.1.1.2. Договору, стандартна процента ставка, фіксована 2,6 % за день (950,00 % річних) від суми позики застосовується: - у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо позичальник не виконав умови зазначені в п.п. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та - у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днiв поспiль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз.2 част.1 статті 1048 ЦК України. Відповідно до п. 1.2 Договору розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки наведено у Додатку №2 до цього договору, є його невід?ємною частиною та підписується позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у вигляді смс коду. Розрахунок розміщується в особистому кабінеті позичальника на сайті Позикодавця. Відповідно до п. 1.3 Договору невід?ємною частиною цього договору позики є «Загальні умови надання грошових коштів у позику ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ», затверджені наказом директора ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» від 10 червня 2021 року №20210610-1, які розміщені на сайті https://oany.com.ua/pages/uk/rules Шляхом підписання цього договору позичальник прийняв загальні умови у якості умов цього договору позики та які містяться в матеріалах справи (а.с. 60-69, 74-83). Відповідно до пункту 2.1. Договору, позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційної анкеті клієнта - позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua. Відповідно до п. 3.1. Договору позичальник здійснює повернення позики і сплачує проценти згідно із загальними умовами та відповідно до графіку платежів (Додаток №1 до цього договору, є його невід?ємною частиною та підписується позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у вигляді смс коду). Графік платежів розміщується в особистому кабінеті позичальника на сайті системи. Відповідно до п. 6.17 Договору цей Договір є укладеним і набуває чинності (вступає в силу) з моменту його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором і надання позики та діє до повного виконання зобов?язань, що виникають з його договору та/або з порушення його умов. Відповідно до 6.23 Договору цей договір складений в електронному вигляді та розміщений в особистому кабінеті позичальника на сайті системи за адресою www.loany.com.ua. Згідно додатку №1 до договору позики №555153953365 від 14.08.2021, а саме Графіку платежів, який є невід?ємною частиною договору, який підписаний відповідачем електронним цифровим підписом (а.с. 51-52), загальна вартість кредиту складає 4273,00 гривень, з яких: 2800,00 грн - сума кредиту, 1473,00 грн - проценти за користування кредитом. Згідно додатку №2 до договору позики №555157087332від 30.09.2021, а саме розрахунку загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором, який підписаний відповідачем електронним цифровим підписом (а.с. 53-54), загальна вартість кредиту складає 4273,00 гривень, з яких: 2800,00 грн - сума кредиту, 1473,00 грн - проценти за користування кредитом. Вищезазначена інформація міститься також і у підписаному, електронним цифровим підписом, між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та [PERSON] , паспорті позики (а.с. 55-59). Також, встановлено, що відповідачкою підписано згоду на отримання кредитної історії та згоду на обробку персональних даних (а.с. 70-73). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18. З довідки ТОВ «МІЛОАН» (а.с. 41) вбачається, що клієнта [PERSON] з якою укладено договір про надання споживчого кредиту №3582286 від 04.09.2021, ідентифіковано товариством (одноразовий ідентифікатор R86458 і номер телефону [NUMBER] ) та здійснено акцепт договору. З довідки ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» (а.с. 84) вбачається, що клієнта - [PERSON] , з яким укладено договір №555153953365 від 14.08.2021, ідентифіковано товариством (одноразовий ідентифікатор 7599 та номер телефону [NUMBER] ) та здійснено акцепт договору. Вищевказані кредитні договори №3582286 від 04.09.2021 та№555153953365 від 14.08.2021, підписані відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором (R86458 та 7599 відповідно), а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Підписання кредитних договорів№3582286 від 04.09.2021 та№555153953365 від 14.08.2021 (електронним підписом) свідчить про те, що [PERSON] усі умови цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Тому, аналізуючи у сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання кредитних договорів №3582286 від 04.09.2021 та №555153953365 від 14.08.2021 в електронному вигляді за допомогою одноразових ідентифікаторів [PERSON] є доведеним, натомість остання будь-яких доказів на спростування вказаних обставин до суду не надала. Таким чином, кредитні договори №3582286 від 04.09.2021 та№555153953365 від 14.08.2021, підписані сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 14.08.2021 та 04.09.2021 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами у розмірі 2800,00 грн та 2000,00 грн відповідно, шляхом підписання кредитних договорів, якими передбачені всі істотні умови надання кредиту, сплати відсотків та повернення таких коштів позичальником та, підписавши кредитні договори, відповідачка добровільно погодився на визначені в них умови кредитування та взяла на себе відповідні зобов`язання. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Представник відповідача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачкою кредитних коштів, а саме позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту перерахування грошових коштів на її рахунок. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження виходячи з наступного. Так, у відповідності до умов кредитних договорів №3582286 від 04.09.2021 та№555153953365 від 14.08.2021, які укладені в електронній формі, кредитні кошти було надано відповідачці [PERSON] в безготівковій формі на її банківську картку [NUMBER] , безпосередньо операторами, які надають послуги з переказу коштів. Перерахування на картковий рахунок відповідачки - [PERSON] (№ [NUMBER] ) грошових коштів за договором про споживчий кредит №3582286 від 04.09.2021підтверджується довідкою ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (а.с. 42), у якій вказано, що на підставі укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» та ТОВ «МІЛОАН» договору №40484607_26/10/18-1 про надання послуг з переказу коштів №40484607_26/10/18-1, ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 2000,00 грн на картковий рахунок [NUMBER] . Перерахування на картковий рахунок відповідачки - [PERSON] (№ [NUMBER] ), грошових коштів за договором позики№555153953365 від 14.08.2021підтверджується квитанцією №1734164700 від 14.08.2021 про видачу грошових коштів та листом ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ», згідно яких було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 2800,00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] (а.с. 85, 86). Вказані обставини підтверджується також випискою по картковому рахунку за період з 14.08.2021 по 14.09.2021 та інформацією, яка надана АТ «УКРГАЗБАНК, на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 03.07.2025 (Т. 2 а.с. 11, 25-31) та не спростовані відповідачкою належними та допустимими доказами, враховуючи, що вона не позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до такої інформації, відповідно до законодавства. 29.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №29-11-102 (а.с. 94-98) відповідно до якого клієнт (первісний кредитор) зобов?язується відступити за плату право грошової вимоги, а фактор, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим Договором, прийняти право грошової вимоги до Боржників, що належить Клієнту, і стає новим Кредитором за договорами про надання фінансового кредиту, укладеними між Клієнтом і Боржниками. Відповідно до п. 6.1.1 Договору за цим договором клієнт відступає а фактор приймає право вимоги. Відповідно до п. 6.1.3 Договору реєстр боржників в паперовому вигляді передається фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників в паперовому вигляді не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта відповідно о розділу 7. Відповідно до 6.1.4 Договору право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників в паперовому вигляді, який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників (в електронному та паперовому вигляді) до договору факторингу №29-11-102 від 29.11.2021 (а.с. 93) клієнт ТОВ «Мілоан» передав, а фактор ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» прийняв реєстр боржників, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників. Відповідно до Реєстру боржників та витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №29-11-102 від 29.11.2021 (а.с. 100-102, 103) до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №3582286 від 04.09.2021 на загальну суму 9480,00 грн. 10.01.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір №10-01/2023 про відступлення прав вимоги (а.с. 104-109),відповідно до якого первісний кредитор відступає,шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора до боржників. Згідно з п. 5.2 Договору, право вимоги вважаються відступленими первісним кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді. Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників (в електронному та паперовому вигляді) до договору №10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023(а.с. 109) первісний кредитор ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передав, а новий кредитор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняв реєстр боржників, після чого від первісного кредитора до нового кредитора переходять права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників. 28.02.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підписано акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 110-111). Відповідно до Реєстру боржників та витягу з реєстру боржників до договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025 (а.с. 112-115, 116) від ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №3582286 від 04.09.2021 на загальну суму 18180,00 грн. 18.02.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір №18-02/2025 про відступлення прав вимоги (а.с. 129-133, 135-137), відповідно до якого первісний кредитор відступає,шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора до боржників. Згідно з п. 5.2 Договору, право вимоги вважаються відступленими первісним кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді. Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників (в електронному та паперовому вигляді) до договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025 (а.с. 134, 138) первісний кредитор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» передав, а новий кредитор ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» прийняв реєстр боржників, після чого від первісного кредитора до нового кредитора переходять права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників. 18.03.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» підписано акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 139). Відповідно до Реєстру боржників та витягу з реєстру боржників до договору №18-02/2025 про відступлення прав вимоги від 18.02.2025 (а.с. 140-143, 144) від ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» перейшло право вимоги до відповідачки [PERSON] за договором №3582286 від 04.09.2021 на загальну суму 18180,00 грн. 18.12.2023 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №18/12-2023 (а.с. 117-120), відповідно до якого первісний кредитор зобов?язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 113637981,90 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками. Відповідно до п. 2.3 Договору з моменту відступлення фактору прав вимоги, фактор є таким, що замінив клієнта у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення прав вимоги та мають відношення до прав вимоги. Відповідно до п. 6.1.1 Договору за цим договором клієнт відступає а фактор приймає право вимоги. Відповідно до п. 6.1.3 Договору реєстр боржників в паперовому вигляді передається фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників в паперовому вигляді не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта відповідно о розділу 7. Відповідно до 6.1.4 Договору право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників в паперовому вигляді, який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. Відповідно до 7.1. Договору сторони домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 1100000,00 грн. 21.12.2023 між ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено додатковий договір №1 до договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023 (а.с. 121). Згідно акту приймання-передавання Реєстру боржників від 22.12.2023 до договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023 у електронному та паперовому вигляді (а.с. 122), ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» передав, а новий кредитор ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» прийняв реєстр боржників в кількості 20507. З копії платіжного доручення №793 від 27.12.2023 (а.с. 123), вбачається, що ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» сплатило суму фінансування згідно договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023. З Реєстру боржників до договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023 та витягу з реєстру боржників до договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023 (а.с. 124-127, 128), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №555153953365 від 14.08.2021, позичальником за яким є [PERSON] та загальна сума заборгованості становить 7172,80 грн. Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст. 519 ЦК України). Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Також, ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №278/1679/13-ц, в якій ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Таким чином, у разі сплати [PERSON] коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Встановлено, що відповідачка з умовами договорів була ознайомлена, підписала кредитні договори №3582286 від 04.09.2021 та №555153953365 від 14.08.2021, отримала кредит у розмірі 2000,00 грн та 2800,00 грн відповідно, однак умови договорів щодо повернення зазначених коштів порушила. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позивачем доведено факт укладення кредитних договорів №3582286 від 04.09.2021 та№555153953365 від 14.08.2021, факт отримання відповідачкою грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту згідно договору №3582286 від 04.09.2021 у розмірі 2000,00 грн та згідно договору №555153953365 від 14.08.2021 в розмірі 2800,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках, слід зазначити наступне. Представник відповідача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що розрахунки заборгованості, надані в якості доказів не можуть бути належними доказами існування договірних відносин та не підтверджують існування боргу, оскільки складені в односторонньому порядку самими кредиторами. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Також, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц та від 15.01.2025 у справі № 753/16762/15-ц. Так, на підставу вимог щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами з відповідачки позивачем було надано розрахунки заборгованості (Т. 1 а.с. 43-44, 87-88, 90-93), згідно яких заборгованість відповідачки за кредитним договором№3582286 від 04.09.2021 становить18180,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15600,00 грн, заборгованість за комісіями - 580,00 грн та заборгованість відповідачки за кредитним договором№555153953365 від 14.08.2021становить 7172,80 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2800,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 4372,80 грн. Суд вважає, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належним та допустимим доказом, враховуючи, що до суду надані докази отримання відповідачкою кредитних коштів, а відповідачка заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості свого контр розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу, до суду не надала. Водночас, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики. Ч. 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно з ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 (№202/4494/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто, твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiunt ur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 за № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором про споживчий кредит №3582286 від 04.09.2021вбачається, що заборгованість [PERSON] станом на момент формування заяви становить 18180,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 15600,00 грн, заборгованість за комісіями - 580,00 грн. У ході розгляду справи, судом встановлено, що сума заборгованості за відсотками нарахована в період з 04.09.2021 по 16.04.2025, тобто поза межами строку кредиту. Так, згідно п. 1.3 та 1.4 Договору про споживчий кредит №3582286 від 04.09.2021, кредит надається строком на 15 днів з 04.09.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 19.09.2021. Водночас, згідно п. 2.3.1.2 Договору про споживчий кредит №3582286 від 04.09.2021, Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягне загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками, нараховану в межах строку кредитування з 04.09.2021 по 18.11.2021. з урахування пролонгації на 60 днів, а саме у розмірі 6900,00 грн. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за договором позики №555153953365 від 14.08.2021, вбачається, що заборгованість [PERSON] станом на момент формування заяви становить 7172,80 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2800,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами- 4372,80 грн. У ході розгляду справи, судом встановлено, що сума заборгованості за нарахованими відсотками нарахована в період з 14.08.2021 по 18.12.2023, тобто поза межами строку кредиту. Відповідно до п. 3.1. Договору позичальник здійснює повернення позики і сплачує проценти згідно із загальними умовами та відповідно до графіку платежів (Додаток №1 до цього договору, є його невід?ємною частиною та підписується позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у вигляді смс коду). Графік платежів розміщується в особистому кабінеті позичальника на сайті системи. Відповідно до п. 3.2. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється за процентною ставкою відповідно до п.1.1.1 на залишок фактичної заборгованості за Позикою за фактичну кількість календарних днів користування Позикою. Проценти за користування Позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання Позики (відповідно до п.1.1.1). Так, згідно додатку №1 до договору позики №555153953365 від 14.08.2021, а саме Графіку платежів, який є невід?ємною частиною договору, який підписаний відповідачкою електронним цифровим підписом, загальна вартість кредиту складає 4273,00 гривень, з яких: 2800,00 грн - сума кредиту, 1473,00 грн - проценти за користування кредитом, нараховані за період з 14.08.2021 по 12.09.2021, кількість днів у розрахунковому періоді - 30 днів(Т. 1 а.с. 51-52). Згідно додатку №2 до договору позики №555153953365 від 14.08.2021, а саме розрахунку загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором, який підписаний відповідачкою електронним цифровим підписом, загальна вартість кредиту складає 4273,00 гривень, з яких: 2800,00 грн - сума кредиту, 1473,00 грн- проценти за користування кредитом, нараховані за період з 14.08.2021 по 12.09.2021, кількість днів у розрахунковому періоді - 30 днів(а.с. 53-54). Водночас, суд враховує положення п.п. 1.1.1. Договору, у якому сторони погодили тип процентної ставки - фіксована та визначили, що процентна ставка за користування коштами кредиту залежить вiд фактичного виконання позичальником умов договору та становить: знижена процентна ставка, фіксована 1,75% за день (640,00 % річних) від суми позики у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованостi або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днiв, що слідують за датою закінчення такого строку та стандартна процента ставка, фіксована 2,6 % за день (950,00 % річних) від суми позики, яка застосовується у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо позичальник не виконав умови зазначені в п.п. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками, нараховану в межах строку кредитування з 14.08.2021 по 12.09.2021, а саме у розмірі 2186,40 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по комісії у розмірі 580,00 грн, суд зазначає наступне. Як зазначено вище у рішенні, 04.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3582286, умовами якого передбачено одноразово сплату комісії за надання кредиту у розмірі 29% від суми кредиту, що складає 580,00 грн (п. 1.5.1 Договору). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч.1, ч.2, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по комісії за договором про споживчий кредит №3582286від 04.09.2021 у розмірі 580,00 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, копію прайс-листа до договору, заявка на надання юридичної допомоги №271 від 01.03.2025 та витяг з акту №7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025, згідно яких вартість послуг в рамках розгляду даної справи становить 13000,00 грн (4000,00 грн (2 години) надання усної консультації та 9000,00 грн (3 години) складання позовної заяви про стягнення боргу) (Т. 1 а.с. 145-151). Отже, позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», в зв`язку з розглядом даної справи поніс судові витрати на правничу допомогу на загальну суму 13000,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представник відповідачки зазначає, що сума адвокатських витрат у розмірі 13000 грн є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, у яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial