Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Начальник слідчого відділу ВП № 3 ХРУП № 1 в Харківській області Харіна Олена Василівна, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю при здійсненні досудового розслідування у розмірі 2\~000\~000,00 грн. В обґрунтування\~позову зазначив,\~що [INFO] \~трагічно помер\~його син,\~ [PERSON] ,\~про що\~він повідомив\~до Харківського\~РВ ГУМВС\~України в\~Харківській області.\~Його повідомлення\~було зареєстровано\~в ЖРЗПЗ\~29.05.2008\~за №2571.\~На місце\~події виїхала\~слідчо-оперативна\~група,\~яка зібрала\~первинний матеріал\~по цій\~події.\~05.06.2008\~слідчим була\~винесена постанова\~«Об отказе\~в возбуждении\~уголовного дела».\~Висновок відмови\~був здійснений\~без проведення\~перевірки.\~Про прийняте\~рішення позивач\~дізнався випадково,\~так як\~слідчий не\~повідомив його\~про прийняття\~рішення про\~відмову своєчасно\~як того\~вимагав КПК\~України.\~Постанову слідчого\~позивач оскаржив\~прокурору і\~22.07.2008\~вона була\~скасована прокурором,\~а матеріали\~з вказівками\~були направлені\~на проведення\~перевірки.\~ 08.08.2008\~слідчий знов\~оформив постанову\~«Об отказе\~в возбуждении\~уголовного дела».\~І знов\~своєчасно її\~не надіслав\~позивачу.\~ Постанову\~слідчого від\~08.08.2008\~позивач оскаржив\~до Харківського\~районного суду\~Харківської області\~та 24.10.2008\~отримав відмову\~в задоволенні\~своєї вимоги.\~Постанову Харківського\~районного суду\~Харківської області\~від 24.10.2008\~позивач оскаржив\~в апеляційному\~порядку.\~Апеляційний суд\~задовольнив його\~вимогу і\~скасував постанови\~суду від\~24.10.2008\~та слідчого\~від 08.08.2008,\~а матеріали\~справи направив\~до суду\~першої інстанції.\~25.12.2008\~суд першої\~інстанції повторно\~скасував постанову\~слідчого від\~08.08.2008\~і направив\~матеріали для\~продовження перевірки.\~12.01.2009\~слідчий знов\~оформлює постанову\~«об отказе\~в возбуждении\~уголовного дела»,\~фактично роздрукувавши\~текст вже\~скасованої постанови\~від 08.08.2008.\~22.01.2009\~позивач подав\~скаргу прокурору\~щодо скасування\~чергової постанови\~слідчого і\~просив прокурора\~відвести слідчого\~від розгляду\~справи.\~Прокурор задовольнив\~вимоги:\~постанову скасував,\~проти слідчого\~порушено дисциплінарне\~провадження і\~надав рекомендацію\~начальнику слідчого\~відділу замінити\~слідчого.\~ Новий\~слідчий 12.02.2009\~виносить чергову\~постанову про\~відмову в\~порушенні кримінальної\~справи.\~І знов\~не повідомляє\~позивачу про\~прийняте рішення\~своєчасно,\~тому означена\~постанова проходила\~оскарження майже\~10\~місяців.\~04.11.2009\~суд скасував\~постанову слідчого\~і знов\~її направляє\~на проведення\~перевірки.\~В цей\~час позивач\~декілька разів\~звертався до\~прокурора та\~ГУМВС в\~Харківській області\~зі скаргами\~на дії\~слідчих,\~які порушували\~його права\~при проведенні\~перевірки і\~з`ясувалось що\~слідчі плідно\~працювали з\~особою,\~у відношення\~якої повинні\~були здійснити\~перевірку фактів,\~а саме:\~обговорювали приватне\~життя позивача\~на рівні\~пліток,\~і йому,\~а не\~позивачу,\~як зацікавленій\~особі,\~регулярно та\~своєчасно надсилали\~постанови про\~відмову у\~відкритті кримінальної\~справи -\~тобто звітували\~перед ним\~про свою\~протиправну діяльність\~відносно позивача.\~Потім знов\~слідчим виносились\~чергові постанови\~про відмову\~у відкритті\~кримінального провадження:\~28.02.2010,\~26.03.2010,\~тексти яких\~від позивача\~приховувались,\~та які\~були в\~подальшому судом\~скасовано:\~05.02.2010\~та 11.01.2011.\~На чергові\~скасування постанов\~про відмову\~в порушенні\~кримінальної справи,\~слідчий моментально\~оформлювала чергову\~постанову про\~відмову в\~порушенні кримінальної\~справи і\~знов приховувала\~від позивача\~її текст.\~Так 11.01.2011\~суд скасував\~чергову постанову,\~а 15.01.2011\~слідчий вже\~оформив нову,\~яку суд\~скасував 06.08.2013.\~На підставі\~постанови суду,\~та зміни\~змісту КПК\~України було\~оформлено кримінальне\~провадження №12013220430005371 від 04.11.2013. Але це не змінило суть події стосовно проведення перевірки факту смерті [PERSON] . Те, що вчиняли слідчі відносно позивача раніше продовжувалось і далі, до 2019 року. Скасовували судом необґрунтовані постанови про закриття кримінального провадження, на місце яких оформлювалась слідчим нова постанова, при тому без виконання вимог прокурора, суду, керівництва з області. У 2019 році на підставі виникнення COVID-19\~ відбулось обмеження, яке взагалі відрізало позивача від процесу отримання ним інформації про хід цього кримінального провадження. 24.02.2022 почалась збройна агресія з боку РФ по відношенню до України. Перші місяці органи поліції змінили свою діяльність щодо проведення досудового розслідування, але потім, десь з вересня 2022 року поліція знов почала працювати у звичайному режимі і тому повинна була здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні №12013220430005371 від 04.11.2013, але слідчий жодним чином не проводив досудове розслідування і не надавав позивачу будь якої інформації про його здійснення. Тому позивачу не відомо про хід досудового розслідування, але він вважає що воно ще здійснюється, тому що його не повідомляють про закриття цього кримінального провадження. За вказаних\~обставин позивач,\~в порядку\~реалізації свого\~права на\~відшкодування потерпілому у кримінальному провадженні моральної шкоди за бездіяльність проведену досудовому розслідуванні, вирішив звернутись до суду в порядку цивільного судочинства за відшкодуванням моральної шкоди не згідно спеціального закону, а на загальних засадах. Оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили, про скасування постанов про відмову в порушенні кримінальної справи та щодо закриття кримінального провадження, встановлено неправомірні дії слідчих при проведенні досудового розслідування та рішень прокурора про неналежне виконання слідчими свого обов`язку при проведенні перевірок, виникли законні підстави для відшкодування завданої шкоди. При тому слід врахувати те, що відбувалось систематичне свідоме прийняття незаконних рішень слідчим у відношенні до позивача як потерпілого, що суперечать нормам КПК України. Мета таких незаконних дій була не проводити належним чином досудове розслідування та не здійснювати виконання законних вимог прокурора та суду, що вже триває протягом 15 років. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.01.2024 справу прийнято до розгляду в загальному провадженні, відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого судового засідання. Витребувано з ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області матеріали кримінального провадження № 12013220430005371 від 04.11.2013. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представником відповідача ГУНП в Харківській області через систему «Електронний суд» подано відзив на позову наяву, відповідно до якого зазначено, що 29.05.2008 в смт Високий Харківського району Харківської області, вул. Українська, 117, покінчив з життям шляхом самогубства [PERSON] , [INFO] , ввівши собі невідомий медичний препарат. За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України. По вказаному кримінальному провадженню було проведено ряд слідчих дій. 05.06.2008 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 22.07.2008 заступником Харківської міжрайонної прокуратури І.М.Сєчка було винесено постанову про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи. Матеріали кримінальної справи направлені до Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області для організації додаткової перевірки. 08.08.2008 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 25.12.2008 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи. 12.01.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 26.01.2009 заступником Харківської міжрайонної прокуратури І.М.Сєчка було винесено постанову про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи. Матеріали кримінальної справи направлені до Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області для організації додаткової перевірки. 12.02.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 04.11.2009 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 28.11.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 05.02.2010 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 26.03.2010 слідчим СВ Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 11.01.2011 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 15.01.2011 слідчим СВ Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 06.09.2013 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 04.11.2013 відомості за фактом того, що 29.05.2008 в [ADDRESS] , покінчив із життям шляхом самогубства [PERSON] , [INFO] , ввівши собі невідомий медичний препарат, було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220430005371. В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження було виконано слідчі дії. 28.04.2014 старшим слідчим СВ Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м.Люботин) ГУМВСУ в Харківській області Барсуковою Н.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження. 18.02.2019 ухвалою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Проведено ряд слідчих дій. 22.01.2024 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Отже, з наданої інформації вбачається, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводиться планово, в установлений чинним Кримінально процесуальним кодексом України строк та прийняті відповідні рішення. Крім того, на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення суду, чи прокуратури, якими було б встановлено факт незаконних дій або бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області та ВП № 3 Харківського районного управління поліції № 1 ГУ Національної поліції в Харківській області у відношенні позивача. З приводу посилань [PERSON] на моральні страждання під час звернення до прокуратури або до суду, в порядку визначеному КПК України зі скаргами, можна зазначити наступне, що право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування гарантовано статтею 303-307 Кримінального процесуального кодексу України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Чинний КПК України не передбачає оскарження в апеляційному та касаційному порядку ухвали слідчого судді про задоволення скарги заявника (потерпілого). Така ухвала є остаточною, не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви (клопотання) у відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Оскарження позивачем бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльність органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. в своїй позовній заяві позивач зазначив, що відвідування органу досудового розслідування, прокуратури та суду вже на протязі тривалого часу, а також неодноразові звернення до суду в порядку визначеному КПК України зі скаргами, призвели до моральних страждань [PERSON] . З приводу вказаних посилань, необхідно зазначити, що необхідність відвідування позивачем органу досудового розслідування пов`язано, перш за все, з наявністю кримінального провадження, в якому [PERSON] є потерпілим. Розслідування кримінального провадження само по собі передбачає поїздки потерпілого до органу досудового розслідування для проведення відповідних слідчих дій за його (потерпілого) участю з метою швидкого, повного та неупередженого розслідування, що є завданням кримінального провадження, відповідно до статті 2 КПК України. Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що причиною відвідування позивачем органу досудового розслідування послугувало, перш за все, наявність кримінального провадження, відкритого за фактом смерті його сина. Твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, а саме: відсутня протиправна поведінка відповідача- відвідування органу досудового розслідування позивачем пов`язано з розслідування кримінального провадження, де останній є потерпілим, на якого, окрім прав, покладені ще й обов`язки, передбачені статтею 57 КПК України. Крім того, реалізації позивачем своїх прав, передбачених чинним КПК України (звернення з клопотаннями в порядку статті 220 КПК України або оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування гарантовано статтею 303-307 КПК України) не свідчить про протиправну поведінку з боку відповідача; відсутній причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди (відповідача) та шкодою, завданою [PERSON] в даному випадку дії відповідача не можуть бути визнані протиправними, бо відповідачем не вчинено жодних дій, які спричинили негативні наслідки для позивача, з настанням яких останній звернувся з відповідною заявою до органів поліції. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди);- відсутній факт завдання моральної шкоди позивачу- посадовими особами ГУНП в Харківській області не вчинялось жодних дій, спрямованих на завдання шкоди [PERSON] та членам його родини (існування якої позивачем не доведено відповідними доказами, долученими до позову), бо відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів . Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї;- в діях відповідача відсутня вина відвідування [PERSON] органу досудового розслідування, пов`язано перш за все з розслідуванням кримінального провадження, де останній є потерпілим, який має не тільки права, передбачені чинним КПК України, а й обов`язки. Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Тобто, розмір відшкодування моральної шкоди не може визначатися по аналогії із іншими справами. Належних і допустимих доказів спричинення Рибалку Є.О. моральної шкоди внаслідок бездіяльності службових осіб СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУ Національної поліції в Харківській області та розміру такої шкоди як позовна заява, так і долучені до неї копії документів не містять. в своїй позовній заяві, позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення здібностей позивача або позбавлення можливості реалізовувати свої звички і бажання, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, на його думку, слідчого та можливим завданням такої шкоди. Предметом спору у цій справі є стягнення на користь конкретної фізичної особи коштів з Державного бюджету України, який складає матеріальну основу реалізації державою своїх гуманітарних, економічних та політичних функцій, спрямованих на забезпечення кожній людині належних умов життя. З урахуванням триваючої з 24.02.2022 повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об`єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України виключно на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу, у тому числі і за рахунок проведення на користь як діючих поліцейських, так і військовослужбовців ЗС України, які наразі ціною власного життя і здоров`я боронять Батьківщину від ворогів виплат, передбачених Постановою № 168. Отже, використання бюджетних коштів повинно бути ефективним, обґрунтованим, справедливим та таким, що не призводить до збагачення окремих громадян. Таким чином, вважаю, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб ГУНП в Харківській області та можливою моральною шкодою, на наявність якої він вказує. На підставі викладеного просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Від представника відповідача - Державної казначейської служби України, надійшли письмові пояснення відповідно до яких зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 ЦК України). Вважають, що реалізація Позивачем свого процесуального права на оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174, 1176 ЦК України. Вважають, що надані позивачем докази не підтверджують, що йому була завдана моральна та матеріальна шкода. Розмір визначеної шкоди не підтверджується належними та допустимими доказами. Також її розмір визначений всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України) та є надмірним відшкодуванням. Наголошуємо, що у відповідних правовідносинах Казначейство не брало участі, оскільки в силу приписів статті 19 Конституції України у системному зв`язку з нормами пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» Казначейство є лише органом виконання окремих категорій судових рішень. Отже, у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Казначейства або Держави. Тому, разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір. Крім того, на думку представника відповідача, Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц. Згідно ст. 51. 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначити відповідача у справі. При цьому, залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейство не впливає на встановлення фактичних обставин, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Отже, позивач помилково визначив, що Казначейство є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, які на думку позивача завдали йому шкоди. Тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. 01.08.2025 до суду надійшли матеріали кримінального провадження № 12013220430005371 від 04.11.2013. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви та просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Харківській області у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволені позову, оскільки вважає, що позовні вимоги безпідставні та не обґрунтовані. Стверджує, що позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого. У позові не наведені будь-які докази, що підтверджували б вказані факти. В даному випадку позивач вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував незаконними діями та бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування та прокуратури, а також тривалим неефективним досудовим розслідуванням. Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими, прокурорами у кримінальному провадженні. Разом з тим, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, які були у подальшому скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди у розумінні\~ст.23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Факт скасування ухвалами суду постанов слідчого не є доказами моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права позивача на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Тому вважає, що позивач не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування саме моральної шкоди у розмірі 2\~000 000 грн. Також представниця відповідача зазначає, що підстави для застосування даних положень відсутні, оскільки позивач не надав належних доказів щодо наявності по відношенню до нього обставин, про які йдеться у диспозиції ч. 1\~ст. 1176 ЦК України, а відтак, можливості отриманням ним шкоди у зв`язку з цим. Крім того зазначила, що відповідальність за вказані позивачем обставини має місце з 2015 року, тобто з листопада 2015 року був сформований ГУНП в Харківській області, а тому вимоги, що заявлені позивачем з 2008 року не можуть бути пред`явлені до цього відповідача. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. З письмових пояснень вбачається, що у задоволенні позову просить відмовити. Зі змісту позову вбачається, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, то відповідно до вимог\~Конституції України,\~ЦК України, та інших актів законодавства, Казначейство не може неси відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Також, вважає, що позивачем не доведено наявність усіх складових деліктної відповідальності. Крім того, зазначає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є значно завищений і такий, що не відповідає обставинам справи. Третя особа [PERSON] зазначила, що з позовними вимогами не згодна, працює у Харківському ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області з 2019 року. Досудове розслідування у кримінальну провадженні № 12013220430005371 від 04.11.2013 здійснюється на підставі вимог чинного законодавства, постанов про закриття кримінального провадження за цей час слідчі не виносили, справа перебуває на стадії досудового розслідування. Заслухавши пояснення позивача, представниці відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 12013220430005371 від 04.11.2013, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що СВ ВП №3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12013220430005371 від 04.11.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 120 КК України. [INFO] помер [PERSON] , про що [PERSON] повідомив до Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області. Його повідомлення було зареєстровано в ЖРЗПЗ 29.05.2008 за № 2571. По вказаному кримінальному провадженню було проведено ряд слідчих дій. 05.06.2008 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 22.07.2008 заступником Харківської міжрайонної прокуратури І.М.Сєчка було винесено постанову про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи з наданням вказівок про додаткову перевірку обставин справи. Матеріали кримінальної справи направлені до Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області для організації додаткової перевірки. 08.08.2008 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 25.12.2008 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи. 12.01.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Золоташко В.П. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину. 26.01.2009 заступником Харківської міжрайонної прокуратури І.М.Сєчка було винесено постанову про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи. Матеріали кримінальної справи направлені до Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області для організації додаткової перевірки. 12.02.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 04.11.2009 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 28.11.2009 слідчим СВ Харківського РВ ГУ МВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 05.02.2010 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 26.03.2010 слідчим СВ Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 11.01.2011 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 15.01.2011 слідчим СВ Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області Орловою Є.В. було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. 06.09.2013 постановою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи та матеріали справи повернути для проведення додаткової перевірки. 04.11.2013 відомості за фактом того, що 29.05.2008 в [ADDRESS] , покінчив з життям шляхом самогубства [PERSON] , [INFO] , ввівши собі невідомий медичний препарат було внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013220430005371. В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження було виконано слідчі дії. 27.01.2014 винесено постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 120 КК України. 28.04.2014 старшим слідчим СВ Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м.Люботин) ГУМВСУ в Харківській області Барсуковою Н.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження. 18.02.2019 ухвалою Харківського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Проведено ряд слідчих дій. 22.01.2024 призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, яка виконана та матеріали кримінального провадженні повернуті до слідчого органу для продовження досудовою розслідування. Відповідно до частин першої та другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до\~ст.19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Стаття 23 ЦК України\~передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно з\~статтею 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті\~така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що, на його думку, він має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами судів, постановами прокурорів, якими, зокрема, неодноразово скасовувались постанови слідчого про закриття кримінального провадження та надавались вказівки у кримінальному провадженні, які в повній мірі не виконувались. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст.303\~КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. Відповідно до ч. 1ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до ч. 2ст. 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами слідчих суддів та прокурорами були скасовані постанови слідчого про закриття кримінального провадження з наданням певних вказівок, однак такі виконані не були. Слідчим Харківського ВП процесуальним прокурором неодноразово надавались письмові вказівки щодо проведення необхідних слідчих та процесуальних дій; керівництву Харківського ВП вказано на посилення контролю за виконанням службових обов`язків підлеглими працівниками; письмові вказівки процесуального прокурора слідчими в повному обсязі не виконано. З матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні № №12013220430005371\~від 04.11.2013\~ про підозру не повідомлено жодній особі, крім того слідчим систематично виносились протиправні постанови, які в подальшому були оскаржені до суду та скасовані, досудове розслідування триває й досі, що вбачається з матеріалів кримінального провадження № №12013220430005371 від 04.11.2013, що вказує на халатність органу слідства. При цьому, у зв`язку з неефективним та надміру довготривалим проведенням досудового розслідування позивач витрачав чимало часу на оскарження протиправних постанов слідчого, ініціювання проведення слідчих дій, перебував у стані постійного дискомфорту, невизначеності від неналежного досудового розслідування та відсутності кінцевого результату за висновками розслідування, розчарування у правдивості державних органів. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати щоденну діяльність, підриву репутації тощо, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, вказаними документами, які містяться у матеріалах справи, була констатована бездіяльність органу досудового розслідування. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Суд, відхиляє доводи ДКСУ про те, що вони не є належним відповідачем у справі, оскільки органи ДКСУ є єдиними розпорядниками коштів державного та місцевих бюджетів, тобто є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з ДКСУ шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). Доводи представника Казначейства про те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача (ДКСУ) у цій справі, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) не беруться до уваги з огляду на таке. Відповідно до\~статті 2 ЦК України\~учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі\~статті 1174 ЦК України\~є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21). Окрім цього, судом встановлено, що досудове розслідування, порушене за заявою позивача, здійснюється тривалий час: з 2008 року по теперішній час, і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами суддів та прокурорів, якими, сковувались постанови слідчого та надавались вказівки у кримінальному провадженні. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 303 КПК України\~на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. Відповідно до частини першої\~статті 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до частини другої\~статті 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами суддів та постановами прокурорів неодноразово скасовувались постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Згідно зі статтею 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (частина перша\~статті 18 ЦПК України). Європейський суд з прав людини, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) (див. mutatis mutandis § 59 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження №\~12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Слід зазначити, що за результатами розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що стан його здоров`я погіршився саме із-за бездіяльності відповідачів. Так, позивач не скористався своїм процесуальним правом на призначення судом судово-психологічної експертизи для встановлення рівня заподіяння моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. При цьому, суд погоджується із доводами представників відповідачів про те, що відсутні підстави для визначення розміру моральної шкоди у розмірі 2\~000\~000,00 грн, як просить позивач, оскільки такий розмір є явно завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 10000,00 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, та з відповідачів на користь позивача слід стягнути 10 000, 00 грн, такий розмір відшкодування моральної шкоди позивачеві, відповідає вимогам розумності та справедливості, а також ступеню доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, оскільки через бездіяльність органу досудового розслідування позивач зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви. У задоволенні решти вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони у справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави. Судові витрати, понесені позивачем під час звернення до суду із вказаним позовом у розмірі 500,00 грн, не знайшли свого підтвердження.

Outcome: partial