Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

29.07.2024\~року позивач\~ [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом та\~просить постановити\~судове рішення,\~яким визнати\~за нею\~право власності\~на земельну\~ділянку розміром\~1,7431\~га (кадастровий\~номер 5121481000:01:002:0817)\~та на\~земельну ділянку\~розміром 0,8661\~га (кадастровий\~номер 5121481000:01:005:0645),\~що розташовані\~на території\~Василівської сільської\~ради Болградського\~району,\~як за\~спадкоємцем за\~законом [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] .\~Свої вимоги мотивує тим, що вона є громадянкою Республіки Молдова та дружиною і спадкоємцем за законом після смерті чоловіка [PERSON] . До моменту смерті її чоловік проживав та був зареєстрований у м.Дністровськ ПМР та вона була зареєстрована і проживала разом з ним. Отже після смерті чоловіка вона прийняла спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на день його смерті. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на вище вказані земельні ділянки на території Василівської сільської ради. Вона звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ на ці земельні ділянки, однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки довідка видана невизнаною Республікою ПМР. Нотаріус також не відкрила спадкової справи та роз`яснила, що їй необхідно зверталися до суду. Саме відмова нотаріуса стала приводом для звернення до суду. Ухвалою судді від 02.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 25.03.2025 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги, а саме просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в СВК «Василівське» розміром 3,204 в умовних кадастрових гектарах на території Василівської сільської ради Болградського району (згідно сертифікату на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] , серії ОД № 0096664, виданий 14 травня 1997 року), як за спадкоємцем за законом [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, представник в заяві про уточнення від 25.03.2025 року просила розглядати справу у їх з позивачем відсутності (а.с.37). Відповідач в особі голови Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Бойчева П. до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, позов визнав в повному обсязі (а.с.24). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. В частині першій статті 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у місті Дністровськ муніципій Тирасполь Республіки Молдова, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 листопада 2024 року агенцією Державних Послуг та перекладом з румунської на українську мову перекладачем Трифоновою Д.В., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Так, [PERSON] належить право на земельній пай, розміром в 3,204 в умовних кадастрових гектарів, розташованого в СВК «Василівське» в с.Василівка Болградського району, належного [PERSON] на підставі сертифікату ОД № 0096664, виданого Болградською райдержадміністрацією 14 травня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого 12 травня 2000 року державним нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори Кухарєвою В.Б., що зареєстрований в реєстрі за № 3622 (а.с.14). При житті [PERSON] розпочав процедуру виділу земельних ділянок в натурі та йому передбачалося видати на підставі успадкованого права на земельну частку пай дві земельні ділянки з кадастровими номерами №5121481000:01:002:0817 та №5121481000:01:005:0645, що підтверджується довідками начальника відділу Держкомзему у Болградському районі Одеської області Мєржевим І.К. №7-7-06/2796 та №7-7-06/2795 від 06.07.2010 року (а.с.9,10), але доказів виділу цих земельних ділянок суду не надано, тобто право залишилося не реалізованим. Тобто після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, зокрема, увійшло право на земельну частку (пай) розміром 3,204 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала в колективній власності бувшого КСП «Василівське» с.Василівка Болградського району Одеської області, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0096664, виданим 14 травня 1997 року на підставі рішення Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 13 січня 1997 року №10, яке належало його матері [PERSON] . Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1258 цього Кодексу спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України). Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»). За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів. 01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Вказаний Закон передбачає, зокрема, вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м.Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР(стаття 2). 29 грудня 2023 року для України припинила дію Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї 1997 року. Співробітництво у відносинах з Республікою Молдова продовжується на підставі двостороннього договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах 1993 року. Відповідно до статті 36 розділу ІV вказаного договору громадяни однієї Договірної Сторони можуть набувати на території іншої Договірної Сторони право на майно і інші права, одержуючи спадщину за законом або розпорядженням у випадку смерті на тих самих умовах і в такому ж обсязі, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони можуть робити розпорядження на випадок смерті стосовно майна, яке знаходиться на території іншої Договірної Сторони. Відповідно до частини другої статті 37 розділу ІV договору правові стосунки в галузі успадкування нерухомого майна регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Визначення типу майна, що входить до складу спадщини, тобто, чи є воно рухомим чи нерухомим, регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно (частина третя статті 37 розділу ІV договору). Відповідно до частини другої статті 41 розділу ІV договору спадкові справи щодо нерухомого майна належать до компетенції відповідного органу тієї Договірної Сторони, на території якої це майно знаходиться. В постанові від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22) Об`єднана палата відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 320/5056/17-ц (провадження № 61-7333св20), згідно якого чинне законодавство, з урахуванням наявності між Україною та Російською Федерацією відповідного договору про правову допомогу, не змушує спадкоємця одночасно звертатись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори на території України та до нотаріальної контори на території Російської Федерації. Так, у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України. Як вже судом зазначалось спадкодавець [PERSON] помер [INFO] у м. Дністровськ, муніципій Тирасполь, Республіка Молдова. Позивачка [PERSON] відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданого 28 січня 1969 року Василівською сільською радою Болградського району Одеської області, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали 28.01.1969 року на теперішній території України шлюб та після його реєстрації дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.13) та прийняла спадщину відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, а саме шляхом спільного постійного проживання з померлим на день його смерті, що підтверджується довідкою про реєстрацію №231, виданою 16.05.2024 року спеціалістом ПО м.Тирасполь (а.с.15). За цих обставин позивачка звернулась до нотаріального органу у м.Болград Болградського району Одеської області. Так, постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. від 24 червня 2021 року №468/02.31, позивачці було відмовлено у заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у зв`язку з надання свідоцтва про смерть, яке видане ПМР Державною адміністрацією м.Тирасполя в Дністровськом відділі записів актів (а.с.17). З листа Відділу №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 24 лютого 2025 року за №396/340-25 (а.с.38) вбачається, що згідно наявних у відділі книг реєстрації державних актів станом на 31.12.20212 року право на земельну ділянку за [PERSON] на території Болградського району не зареєстровано (а.с.38). Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться, зокрема громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно пункту 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», посилаючись на пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» закріплено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 3.5 листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування для позивачки породжує певні юридичні наслідки, а саме унеможливлює оформлення свідоцтва про право на спадщину, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved