Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Позивач, Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду з позовом, в якому просить: усунити перешкоди у користуванні житловим приміщенням ХНУВС за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що ХНУВС є власником службового житла за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 14.01.2015 року № 22 начальнику кафедри тактико-спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної міліції у справах дітей університету підполковнику міліції [PERSON] надано однокімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] з числа службових квартир. Наказом ХНУВС від 15.08.2019 року №271/ос [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін . Після звільнення з ХНУВС по теперішній час [PERSON] зі спірної квартири не виселився, та квартиру університету не повернув. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 05.03.2020 року № 35, у зв`язку з виниклою службовою необхідністю надання вказаної квартири діючому співробітнику, прийнято рішення запропонувати [PERSON] виселитися у добровільному порядку та повернути службову квартиру університету. На адресу відповідача був направлений лист з проханням про звільнення службового приміщення, який 24.04.2020 року відповідачем [PERSON] отриманий, але до теперішнього часу у добровільному порядку відповідач не виселився і службову квартиру не повернув. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 05.03.2020 № 35 надано житло декану факультету № 2 ХНУВС полковнику поліції [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] є діючим співробітником університету, не має власного житла на території міста Харкова, у зв`язку з чим потребує поліпшення житлових умов. До сьогодні, діючий співробітник університету не може реалізувати своє право на службове житло, яке йому було надано. Також представник позивача зазначив, що згідно відомостей декларації [PERSON] у нього є житло, а саме Садовий (дачний) будинок площею 145 м2, що знаходиться у власності [PERSON] та квартири площею 69,60 м2, що знаходиться у спільній власності [PERSON] та його дружини. 25 грудня 2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Рябініна С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив, що відповідач [PERSON] проходив службу в ОВС України з 01.02.1989 року по 06.11.2015 року, таким чином його загальний стаж роботи складає 28 років 10 місяців 26 дні. [PERSON] 25.02.2015 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради виданий ордер на жиле приміщення №099926, а саме квартири [ADDRESS] . [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , яка була зареєстрована за вказаною адресою 22.04.2016 року, крім цього, у вказаній квартирі проживає дружина відповідача [PERSON] , та їх неповнолітній син - [PERSON] . [PERSON] має стаж роботи більше 28 років та був звільнений згідно Наказу ХНУВС від 06.11.2015 року № 205, як співробітник ОВС України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), а тому представник відповідача зазначає, що відповідач та його малолітня донька проживають у спірній квартирі на законних підставах і не можуть бути позбавлені права користування та виселені зі службової квартири, без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, особистого нерухомого житлового майна не має, та не має іншого житлового приміщення де б він та його малолітня донька могли б проживати та користуватися ним. Крім того, представник відповідача зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] , на яку посилається позивач не є спільною сумісною власністю відповідача та його дружини, дружина відповідача має тільки незначну частку зазначеної квартири, приймала участь в приватизації, а квартира знаходиться у власності батьків та її рідного брата, отже [PERSON] володіє тільки часткою квартири, яку вона мала ще до шлюбу з відповідачем [PERSON] . Щодо садового (дачного) будинка площею 145 м. на який посилається позивач, представник відповідача зазначає, що садовий будинок - це будівля для літнього (сезонного) використання, яка в частині нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків, садовий будинок в декларації [PERSON] , зазначений як об?єкт незавершеного будівництва. Цей садовий будинок є не житловим приміщенням, яке не пристосоване для постійного проживання людей та більш того малолітніх осіб. Виходячи з вищевикладеного, не може слугувати як постійне житло. Крім того, ця садова ділянка знаходиться недалеко від с. Липців де на теперішній час ведуться активні бойові дії і звідки проведена евакуація мирного населення та куди на теперішній час відповідач не може дістатись. Таким чином, посилання позивача на те, що відповідач має інше місце проживання, а службова квартира не їх єдиним житлом є не аргументованими, не відповідають дійсності. Також, представник відповідача зазначив, що Комінтернівським районним судом м. Харкова вже була розглянута справа № 641/4952/20 з цього спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, в якій суд постановив відмовити позивачу в позовних вимогах. Далі позивач звернувся до апеляційної інстанції оскаржити рішення першої інстанції по цій справі, але Харківський апеляційний суд розглянувши апеляційну скаргу ХНУВС на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 641/4952/20, та постановив: апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року залишити без змін. Рішення суду вступило в законну силу 10 листопада 2021. Отже, в задоволенні позовних вимог ХНУВС просив відмовити. У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що відповідач звільнений з Харківського національного університету у серпні 2019 року. Відповідно до декларації (що є у вільному доступі) [PERSON] та його дружини [PERSON] , відповідач працює у Циркунівській сільській раді, що жодним чином не відноситься до Університету внутрішніх справ. Переміщення на нове місце роботи не позбавляє відповідача права на забезпечення службовим житловим приміщенням за новим місцем служби і реалізується за ініціативою самого Відповідача. Позивач не має подальших зобов`язань по забезпеченню відповідача та членів його сім`ї службовим житловим приміщенням, а право користування цим приміщенням втрачено відповідачем та членами його сім`ї після звільнення з Університету та переміщення до іншого місця роботи, який взагалі розташовано в іншому населеному пункті. Не вивільнення відповідачем службової квартири після звільнення з Університету порушує право діючих співробітників ХНУВС на використання майна за цільовим призначенням. Невчиненням дій щодо перереєстрації місця проживання відповідач створює перешкоди у використанні житлового приміщення за призначенням, своєю бездіяльністю унеможливлюють та перешкоджають використанню службового житлового приміщення для заселення діючих співробітників позивача та членів їх сімей, що перешкоджає виконанню позивача вимог Законів України щодо забезпечення даним службовим житлом діючих співробітників університету. Своєю бездіяльністю щодо не зняття з реєстрації місця проживання та не вивільненню службової квартири, відповідач перешкоджає власнику майна належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися ним за призначенням. Спірна квартира є службовим житлом ХНУВС та потреба у її подальшому використанні, як службової квартири не відпала, у зв`язку із необхідністю забезпеченням службовим житлом діючих співробітників. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення відповідно до статті 124 ЖК України. Службовий Ордер № 099926 від 25.02.2015 року видано на склад сім`ї із 1 особи, тобто для проживання лише [PERSON] . Відповідач здійснив реєстрацію місця проживання за адресою службової квартири дитини та дружини, які не були зазначені у ордері на право зайняття вказаної квартири. Реєстрація дитини та дружини відповідача проведена без дозволу чи відома позивача, як власника житла. Також звертає увагу суду на те, що сім`я відповідача має власне житло. З декларації дружини відповідача - у спільній сумісній власності [PERSON] є квартира площею 69,6 м2, а також у відповідача у власності є Садовий (дачний) будинок площею 145 м2. Просила суд усунути перешкоду у користуванні житловим приміщенням ХНУВС за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справ за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] - адвокати Рябінін С.В., Дуброва Т.В. проти задоволення позовних вимог заперечували, та просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити, та надала висновок Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР. Суд, дослідивши матеріали справи ,та докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] передана в оперативне управління Харківського університету внутрішніх справ (витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року). Відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради від 16.10.2007 року за №264-5 до числа службових приміщень Національного університету МВС включена квартира [ADDRESS] . Згідно витягу із протоколу №22 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 14.01.2015 року ухвалено надати начальнику кафедри тактико - спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної поліції у справах дітей Харківського національного університету внутрішніх справ [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 06 листопада 2015 року [PERSON] звільнено у запас Збройних Сил, вислуга років складає 28 років 10 місяців 26 дні. 25.02.2015 року Виконавчим комітетом Харківської ради народних депутатів міської ради [PERSON] видано ордер на жиле приміщення №099926 на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.07.2024 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Згідно наказу №271о/с від 15.08.2019 року [PERSON] звільнено з Харківського національного університету внутрішніх справ за угодою сторін. Як вбачається з Витягу з послужного списку про проходження служби від 16.08.2019 року [PERSON] прийнятий на роботу у Харківський національний університет внутрішніх справі 10 січня 2013 року, період роботи в університеті складає 06 років 7 місяців 6 днів. Згідно витягу із протоколу №35 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 05.03.2020 року запропоновано [PERSON] виселитися у добровільному порядку та повернути службову квартиру [ADDRESS] університету. 16.04.2020 року на адресу [PERSON] надіслано повідомлення про звільнення службового житлового приміщення та повідомлено, що в разі потреби за відповідним зверненням йому може бути надано інше житлове приміщення в сімейному гуртожитку ХНУВС. Відповідно до інформації про особистість наданої Відділом поліції № 2 ХРУП № 1 ГУ НП в Харківській області за час мешкання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] скарг зі сторони сусідів та мешканців будинку на [PERSON] та його родину не надходило. Згідно Акту обстеження умов проживання, проведеного ССД по Слобідському району 19.03.2025 встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають батьки, [PERSON] , 1968 р.н., [PERSON] , 1974 р.н., та їхні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Ізольована квартира знаходиться 2 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 1-ї кімнати. Санітарно - гігієнічні норми задовільні. Відомостей про наявність у неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та у малолітньої [PERSON] , [INFO] , на праві власності чи праві користування іншого житлового приміщення у ССД по Слобідському району, відсутні. Відповідно до ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»). Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Приписами частини четвертої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення права користування неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шляхом виселення з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 129 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено перелік осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (частина перша статті 126 ЖК Української РСР). Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з пунктами 34, 35 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 - Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Згідно Витягу МВС України Харківського національного університету внутрішніх справ відділу кадрового забезпечення з послужного списку про проходження служби [PERSON] проходив службу в ОВС України з 01.02.1989 року по 06.11.2015 року, отже загальних стаж складає 28 років 10 місяців 26 днів. Згідно Наказу ХНУВС від 06.11.2015 року № 205 о/с [PERSON] , які співробітник ОВС України був звільнений у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів). Звертаючись до суду з позовом, ХНУВС як на підставу своїх позовних вимог вказував, що [PERSON] підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, на підставі ст. 124 ЖК України та п. 34 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, оскільки службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Проте, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проходив службу в ОВС України з 01.02.1989 року по 06.11.2015 року, отже загальних стаж складає 28 років 10 місяців 26 днів. Як вбачається з Витягу з послужного списку про проходження служби від 16.08.2019 року [PERSON] прийнятий на роботу у Харківський національний університет внутрішніх справі 10 січня 2013 року, період роботи в університеті складає 06 років 7 місяців 6 днів. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що вислуга років/стаж роботи [PERSON] . Збройних Силах, службі в ОВС України, складає в загальному майже 28 років 10 місяців 26 днів (а 6 років 7 місяців 6 днів це лише стаж роботи за останнім місцем роботи), та врахувавши висновок Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 19 березня 20125 року, яким визнано недоцільним позбавлення права користування неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шляхом виселення з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Посилання представника позивача на те, що згідно декларації дружини відповідача, що у спільній сумісній власності [PERSON] є квартира площею 69,6 м2, а також у відповідача у власності є садовий (дачний) будинок площею 145 м2., не є безумовною підставою для виселення з житлового приміщення, в розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14, від 17 травня 2018 року зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Посилання представника позивача в позовній заяві на ст. 124 ЖК України та п. 34 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, є безпідставним, оскільки відповідач [PERSON] та його малолітня донька можуть бути виселені з приміщення лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Виселення [PERSON] та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень ст.141 ЦПК України, так, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved