Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами. Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через зловживання останньою алкоголем, при цьому зазначає, що з листопада 2018 року не проживає разом відповідачкою, спільного господарства не ведуть та спільного сімейного бюджету не мають. Ухвалою судді\~від 11.07.2025\~справу призначено\~до розгляду\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження з\~викликом сторін, визначено сторонам\~строки для подачі відзиву, відповіді на відзив та заперечення (а.с. 24). В зв`язку із неявкою відповідача проведення судового засідання було відкладено на 09.09.2025 (а.с.31), про що повідомлено учасникам справи належним чином. Водночас, направлена судом відповідачу кореспонденція повернулася до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36, 37, 38). У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Окрім того, у справі № 911/3142/19 Верховний Суд у постанові від 18.03. 2021 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду. Обов`язок «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника про засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17. Позивач в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомила. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. З огляду на вказане суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 15.08.1998 (а.с. 9, 10) та мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с. 13,14). В позові зазначено та не заперечується відповідачем, що спільне життя з відповідачем не склалося через зловживання відповідачкою алкоголем. Від лікування алкогольної залежності відповідачка відмовилась та в листопаді 2018 року залишила позивача та їхніх неповнолітніх дітей і виїхала до м. Миколаєва. Таким чином сторони з листопада 2018 року не проживають разом, спільного господарства не ведуть і спільного бюджету не мають, ці обставини також не заперечуються відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Отже, наявність того факту, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, є підставою для повного задоволення позовних вимог.

Outcome: approved