Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін позивачка через свого представника адвоката адвоката Кришталя О. О., звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 30592 від 18.03.2021 вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. вчинено виконавчий напис № 30592 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» заборгованості в розмірі 29900,00 грн. 21.05.2021 приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Т. В. на підставі вказаного виконавчого напису відкрив виконавче провадження № 65534588. Вважає, що оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, виходячи з того, що позивача не було повідомлено про його вчинення - оскільки кредитний договір не є нотаріально посвідчений. Крім того не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості позивача перед ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП», виконавчий напис здійснено нотаріусом без належних документів, які б свідчили про безспірність вимог кредитора, виконавчий напис здійснено за нотаріально не посвідченим кредитного договору. З огляду на викладене позивачка просить суд визнати виконавчий напис № 30592 вчинений 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. про стягнення з неї на користь ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» заборгованості за кредитним договором в розмірі 29900,00 грн таким, що не підлягає виконанню та стягнути судові витрати з ТОВ «ФК «АІА ФІНАНС ГРУП». Відповідач ТОВ ««АІА ФІНАНС ГРУП» у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву [PERSON] до нього про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не подав, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається таким, що отримав копію ухвали судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 17.07.2025. Відповідно, відповідач ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навів. Однак представник відповідача надіслав до суду клопотання щодо витрат на правничу допомогу. Третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я. В. у запропоновані судом строк та порядку пояснення на позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не подав, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається таким, що отримав копію ухвали судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 17.07.2025. Відповідно, третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я. В. свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навів. Згідно інформації з Єдиного реєстру нотаріусів (https://ern.minjust.gov.ua/pages/notary.aspx?search=name) на даний час [PERSON] в такому не значиться. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Т. В. у запропоновані судом строк та порядку пояснення на позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП`про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не подала, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається такою, що отримала копію ухвали судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 17.07.2025. Відповідно, третя особа приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Т. В. свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навелп. Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її сторін учасників спарви до Гайворонського районного суду Кіровоградської області не надходило. Заяви та клопотання учасників справи, вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали, заяви та клопотання учасників справи Ухвалою судді від 17.07.2025, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цивільної справи визначено провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та інших учасників справи, без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження. 23.07.2025 від відповідача надішли заперечення щодо суми витрат на правничу допомогу, оцінка яким надається при ухваленні рішення судом. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 30592 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» заборгованості в розмірі 29900,00, яка є боржником за кредитним договором № 2007621 від 01.11.2019 (а.с. 19-32)., укладеним між нею та ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП», заборгованості в розмірі 29900,00 грн, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту становить 4000,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 25900,00 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 01.12.2019 по 03.12.2021. З долучених заявки №2007621 на отримання кредиту від 01.11.2019, індивідуальної пропозиції (оферти) № 2007621, що є кредитним договором, вбачається, що такий не посвідчений нотаріально (а.с. 19-32). Приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т. В. 21.05.2021 відкрито виконавче провадження № 65534588 з примусового виконання виконавчого напису № 30952 від 18.03.2021 про стягнення з [PERSON] на користь «АІА ФІНАНС ГРУП», заборгованості в розмірі 29900,00 грн. (а.с. 20). Звертаючись у суд з даним позовом представник позивачки зазначає, що оспорюваний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки не було перевірено безспірність суми боргу, вчинено такий на нотаріально не посвідченому договорі. Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому, вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Тобто, на час вчинення виконавчого напису та і на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Отже, починаючи з 22.02.2017 нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи Матеріалами справи підтверджується, що 18.03.2021 приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я. В.. на підставі статей 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30592, про стягнення з позивачки заборгованості за кредитним договором № 2007621 від 01.11.2019, укладеним між нею та ТОВ «ДІНЕРО» (а. с. 19-32). 21.05.2021 приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Т. В. прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 30592, виданого 18.03.2021 (а. с. 33). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вчиняючи 18.03.2021 виконавчий напис № 30592, приватний нотаріус Головкіна Я. В. неправомірно керувалась пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Подібна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105 св 18) та від 03 листопада 2021 року у справі № 461/1940/20 (провадження № 61-13280св21). За таких обставин, оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 18.03.2021, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також суд враховує, що відповідачем не надано суду нотаріально посвідчений кредитний договір, на підставі якого міг бути вчинений виконавчий напис. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Щодо розподілу судових витрат у справі Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Така позиція викладена в додатковій ухвалі ВС від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, додатковій постанові ВС від 19.01.2023 в справі № 345/136/18. Відповідачем клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавалось. Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За змістом ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат слід враховувати: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 968,96 грн згідно з квитанцією № 277D-1FU1-TLQE від 16.07.2025, які на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь позивачки з відповідача. Також позивачкою заявлено до стягнення 9500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження таких суду надано, разом з позовною заявою: -договір про надання правничої допомоги від 11.07.2025 між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до вказаного договору, який вважається його невід`ємною частиною; -акт здачі-приймання наданих послуг від 11.07.2025 про надані послуги за договором на суму 9500,00 грн; з яких аналіз документів та розробка стратегії захисту прав позивача вартість складає 1500,00 грн, підготовка та направлення позовної заяви, контроль справи в суді, подання заяв по суті справи, отримання рішення суду і виконавчих листів, направлення заяви про закінчення виконавчого провадження сторони узгодили вартість 8000,00 грн; -ордер на надання правничої допомоги АВ № 1104838. Відповідач надав заяву в якій просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу в справі, покликаючись на відсутність документів щодо фактичного їх понесення та те, що судова практика в таких справах є сталою, підготовка справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної роботи, справа не є складною, а необхідні процесуальні документи шаблонними, відповідачем заяв по суті справи не подавались. Вважає, що сума витрат на правничу допомогу є такою, що навмисно штучно збільшена і не відповідає критерію розумного розміру. З огляду на вище викладене, вважає, що заявлені Представником Позивача розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, недоказаними та таким, що порушуються права відповідача. Також наводить посилання на ряд судових рішень де ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» брало участь, як Відповідач з розміром витрат на правничу допомогу, що стягувалась судами в 2021 2022 роках в сумах від 950 до 2500 грн.. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). Суд вважає, що позивачка довела факт надання їй правничої допомоги адвокатом та, тобто дійсність таких витрат, їх необхідність, а також розмір. Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення. Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей. Таке відповідає висновкам ВС в додатковій постанові в справі № 345/136/18 від 19.01.2023. Суд бере до уваги обсяг і складність правових питань, що потребували правничої допомоги, час, витрачений адвокатом на виконання процесуальних дій, кількість процесуальних документів підготованих та поданих до суду. З огляду на це, суд дійшов висновку, що ця справа не є складною, оскільки вона не містила виняткових правових питань та/або значного обсягу доказів, є звичайним цивільним спором, що не потребує значного обсягу процесуальних дій та досліджень, значних витрат часу адвоката. Суд вважає, що заявлена до відшкодування сума 9500,00 грн є надмірною та вважає правильним зменшити таку до 4000 грн, що буде справедливим, пропорційним і розумним розміром відшкодування витрат на правничу допомогу. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved