Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.07.2025 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування нежитловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, яким просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування нежитловим приміщенням [ADDRESS] , зобов`язати відповідні органи реєстрації зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування нежилого приміщення від 07.02.2008 року та договору дарування від 16.04.2020 року належить нежитлове приміщенням № 22, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстровані в приміщенні № 22 за адресою: [ADDRESS] ,про те з 2021 року не проживають у даному приміщенні, та відповідно до законодавства України добровільно не знялась з реєстраційного обліку, чим порушують право власності позивача, перешкоджаючи їй володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідачів не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідача та/або позивач до суду не подавали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування нежитлового приміщення від 07.02.2008 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гуренко М.І. та договору дарування 18/100 частину будинку гуртожитку відокремленої частини цілісного майнового комплексу від 16.04.2020 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А., позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності нежитлове приміщення № 22 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-7). Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідачі: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Як вбачається з акту ОСББ «Марія-2» від 21.07.2025 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2021 року (а.с. 18, 19). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися приміщенням № 22 за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися приміщенням, суд вважає за можливе захистити її права, усунувши перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю. Щодо вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку то судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. У разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, в разі набрання ним законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: partial