Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що відповідачка є матір`ю дитини, однак ухиляється від виконання батьківських обов`язків та спілкування із дитиною, фінансово дитину не забезпечує, про її побут не дбає, що в свою чергу негативно впливає на психологічний стан дитини. В свою чергу, позивач створив належні умови для проживання та виховання свого сина. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, та зазначив, що твердження позивача про відсутність з боку [PERSON] турботи про дитину [PERSON] , відсутності з її боку виховання та спілкування з дитиною, її ухилення від виконання батьківських обов`язків є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, відповідачка спілкується зі своїм сином, підтримує з ним постійний зв`язок, зокрема телефоном та засобами месенджера Viber. З моменту, коли [PERSON] та її син вимушено стали проживати окремо, постійно надає своєму сину матеріальну допомогу та надсилає різного роду подарунки. Подарунки для свого малолітнього сина вона надсилає на ім`я свого колишнього свекра, тобто батька позивача, який надалі передає їх малолітньому сину, а грошові кошти вона перераховує на рахунок позивача. З огляду на викладене, твердження позивача, про відсутність з боку відповідачки [PERSON] турботи про дитину [PERSON] , про відсутності з її боку виховання та спілкування з дитиною, про її ухилення від виконання батьківських обов`язків є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджуються жодними належними доказами, а тому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій він зазначає, що ані відповідач, ані її представник свідомо не надають актуальну інформацію про місце проживання відповідача, тим самим затягуючи розгляд справи. При цьому, син [PERSON] самостійно прийняв рішення проживати саме разом із батьком, оскільки від матері не відчував любові та турботи, позивач ніколи не створював перешкоди у спілкуванні сина із його матір`ю. Позивач вважає, що перебування сина під вихованням відповідача несе загрозу здоров`ю дитини. Відповідач постійно мешкає закордоном у Республіці Чехія, свідомо покинула свого сина в Україні на нього - батька дитини, і займається вихованням дітей свого теперішнього чоловіка, громадянина Чехії, із сином не спілкується, до того ж налаштовує їх старшу спільну доньку проти нього. Жодних доказів на підтвердження, що відповідач виконує свої батьківських обов`язки суду не надано. Відповідачем [PERSON] подані заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначає, що твердження позивача є голослівними та не підтверджуються жодними доказами, вона як і будь-який інший з батьків не може повністю запобігти нещасним випадкам та травмуванням дитини. Саме вона стала ініціатором розірвання шлюбу у зв`язку із неналежним способом життя чоловіка, його залежністю від азартних ігор. Крім того, відповідача зазначила, що вона не перебуває на теперішній час у цивільному чи законному шлюбі, на утриманні має лише старшу доньку [PERSON] та сина [PERSON] . При цьому, позивач як батько дитини не надав їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] за межі України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шмуйлова І.М. підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідач [PERSON] - адвокат Куржумов М.О. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог [PERSON] , вважав їх безпідставними та необґрунтованими. Від представника третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшла заяви про розгляд справи за його відсутності, до суду надано письмовий висновок щодо розв`язання спору. Суд, заслухавши пояснення учасників, процесу, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Так, статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частинами 1-2, 4 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 211/559/16-ц). Відповідно до положень ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно положень ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. При цьому, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Також необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав щодо дитини та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2007 року, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.11.2019 року у справі № 646/5965/19 шлюб розірвано, прізвище дружини залишено - [PERSON] , судове рішення набрало законної сили 12.12.2019. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2023 року місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено із батьком - [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради складено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , датований 01 липня 2024 року. З надано висновку вбачається, що підставою при прийняття рішення про доцільність позбавлення матері батьківських прав щодо її малолітньої дитини стали відомості, викладені позивачем [PERSON] у його позові до суду. Суд критично оцінює даний висновок органу опіки, оскільки наведені в ньому відомості були отримані зі слів позивача [PERSON] , відповідач на співбесіді не була присутня, пояснень не надавала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивач, не зміг ані довести, ані спростувати інформацію щодо неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках і лише при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дітей та стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. При цьому суд вважає, що сам факт звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, може бути достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання матері змінити ставлення до виховання сина, піклування про його фізичний і духовний розвиток. За таких обставин суд вважає, що заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Стаття 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, враховуючи, що сторони у справі не заперечували факт проживання дитини саме разом із батьком - позивачем у справі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню з урахуванням наявних в матеріалах справи письмових доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial