Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . Так, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, при цьому, інших утриманців немає, є офіційно працевлаштованим, отримує постійний дохід, має у власності нерухоме майно, а тому позивач вважає, що у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) вона має право на стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з лютого 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2024 даний позов залишено без руху, надано позивачу строк у п`ять днів з дня отримання нею копії ухвали, для усунення зазначених недоліків. Ухвалою суду від 19.11.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів повернуто позивачу, яка постановою Київського апеляційного суду від 22.04.2025 скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2025 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 14.05.2025 була направлена відповідачу на адресою місця його реєстрації: [ADDRESS] , яка повернулась на адресу суду без вручення відповідачу. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 травня 2016 року Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , копія якого міститься в матеріалах справи. Прізвища після укладення шлюбу чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Станом на день розгляду даної справи судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.11.2024, яке набрало законної сили 31.12.2024, шлюб між сторонами розірвано (справа №753/18538/24 згідно відомостей з Реєстру судових рішень). Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача народився спільний син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , копія якого міститься в матеріалах справи. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, при цьому, інших утриманців немає, є офіційно працевлаштованим, отримує постійний дохід, має у власності нерухоме майно. Доказів зворотнього відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Частиною 1 ст. 183 СК України, встановлено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Так, як було зазначено вище, позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів 23 вересня 2024 року. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач прохає суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з лютого 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ч. 2 ст. 191 СК України). Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи, тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною потиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачем вживались заходи щодо одержання аліментів на утримання дитини з відповідача, однак останній ухилявся від їх сплати, як і відсутні докази того, що спільна дитина колишнього подружжя, станом на дату подання даної позовної заяви подружжя, яке перебувало у шлюбі, з лютого 2024 року по вересень 2024 року повністю знаходилась на утриманні лише позивача, а відповідач при цьому, ухилявся від сплати аліментів на утримання дитини, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) або ж вчиняв будь-які інші подібні дії задля такого ухилення. Таким чином, з урахуванням викладеного вище, а також з урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду - 23 вересня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного, стст. 141, 180-183, 184, 191 СК України,

Outcome: approved