Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 лютого 2021 року [PERSON] уклав з АТ «Таскомбанк» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №002/9438937-SP. 28 лютого 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року - реєстру прав вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38\~744,12 грн., з яких: 19\~408,36 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту19\~335,76 грн. загальна заборгованість по відсотках. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» і попереднього кредитора, та з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув представник позивача звернулась до суду з цією позовною заявою в якій просила стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року в загальному розмірі 38\~744,12 грн., з яких: 19\~408,36 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 19\~335,76 грн. загальна заборгованість по відсотках, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Новокодацького районного суд міста Дніпра від 10 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача Завгороднього А.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у повному обсязі у задоволенні вимог позовної заяви ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування зазначив, що листом від 28 лютого 2022 року за номером 2024/02.0-7.1 «Всім, кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі статей 14, 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02 грудня 1997 року за номером 671/97-ВР, Статуту Торгово-промислової палати України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року за номером 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких(-го) настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких(-го) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Вказані факти [PERSON] неодноразово доводилися у телефонному режимі до відома представників АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», однак заходи медіації позитивного результату не надали. Як вбачається з інформації розрахунку заборгованості за кредитним договором від 16 лютого 2021 року за номером 002/9438937-SP, останнє погашення кредиту відповідачем відбулося у січні 2022 року. У вказаному випадку позовна давність для звернення АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» до Новокодацького районного суду міста Дніпра починається з 17 лютого 2022 року і закінчується 17 лютого 2025 року, тоді як позивач у справі звернувся до суду з позовом лише 08 липня 2025 року, тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки доказів поважності причин пропущення позовної давності позивач у справі на розгляд суду не надав. Тобто, позовна давність ТОВ «ФК «ЄАПБ» пропущена і тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. В судове засідання представник позивача не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй позовній заяві просила суд розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Від представника відповідача до суду надійшла заява в якій він просив розгляд справи за позовною заявою ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором провести за особистої відсутності учасників судового розгляду та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України, відмовивши в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 15 лютого 2021 року [PERSON] підписав заяву-анкету №155657 про приєднання до Публічної пропозиції на укладення договору про відкриття поточного рахунку на видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту sportbank (а. с. 7). Відповідно до довідки АТ «Таскомбанк» №29716/47.7. від 18 вересня 2024 року [PERSON] з 15 лютого 2021 року є власником поточного рахунку в гривні № [NUMBER] , який відкритий до заяви-анкети №155657 за номером кредитного договору №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року, № картки [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк» (а. с. 8). Матеріалами справи підтверджено, що 28 лютого 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а. с. 5-6). В матеріалах справи також наявний акт прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року, за яким АТ «Таскомбанк» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» реєстр прав вимоги (а. с. 10). Відповідно до витягу з реєстру прав вимог до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року на загальну суму 38\~744,12 грн., з яких: 19\~408,36 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 19\~335,76 грн. - заборгованість за відсотками (а. с. 11). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року судом встановлено, що станом на 30 квітня 2025 року заборгованість [PERSON] перед AT «Таскомбанк» становить 38 744,12 грн., з яких заборгованість: по тілу кредиту 19 408,36 грн.; за процентами 19 335,76 грн. (а. с. 9). Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Частиною 1 статті 77, статті 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Представник позивача у позовній заяві зазначає, що між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року, та ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року набуло право вимоги до відповідача саме за вказаним кредитним договором. Однак, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] 15 лютого 2021 року підписав заяву-анкету №155657 про приєднання до Публічної пропозиції на укладення договору про відкриття поточного рахунку на видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту sportbank. При цьому, представником позивача не надано суду саме кредитного договору №002/9438937-SP від 16 лютого 2021 року, на який йде посилання у позовній заяві, реєстрі прав вимог до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року та долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості, не наведені в позовній заяві його істотні умови, зокрема, розмір кредитних коштів, наданих банком відповідачу, відсоткова ставка за договором та інші. Крім того, долучена до матеріалів справи копія договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року є неповною, оскільки містить лише 1-3 та 11 сторінки, і тому суд не може прийняти такий доказ до уваги, як належний і допустимий. Також матеріали справи не містять доказів оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» суми фінансування за умовами договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Щодо застосування позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає наступне. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частини 3,4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний правовий висновок щодо строку позовної давності наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed