Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Климович Т.Д. просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем: - право власності на 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності сторін на це майно; - право власності на 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 0723380400:01:002:0262, площею 0,25 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] , припинивши в цій частині право власності на земельну ділянку відповідача [PERSON] . Заявлені вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.01.1997, який розірваний рішенням суду від 03.08.2016. У період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 0723380400:01:002:0262 по [ADDRESS] , право власності на яке зареєстроване за відповідачем. Відповідач права позивача на спірне майно не визнає, добровільно розділити майно не бажає, тому за захистом своїх прав позивач вимушена звернутись до суду із цим позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач і його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача через систему «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи за його та відповідача відсутності. \~ \~ \~ \~ Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.01.1997 по 21.08.2016, що підтверджується рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03.08.2016 в справі № 163/1366/16-ц. 29.10.2007 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №575. За умовами договору [PERSON] набув у спільну сумісну власність за згодою дружини житловий будинок загальною площею 38,1 м2 по [ADDRESS] . Реєстрація права власності цього житлового будинку за відповідачем підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19750500 від 01.08.2008. Рішенням Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області від 22.12.2015 № 3/15 затверджено подану [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер 0723380400:01:002:0262 та передано [PERSON] зазначену ділянку у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га в [ADDRESS] , із земель, що перебували у користуванні попереднього власника, у зв`язку із переходом права власності на нерухоме майно. Реєстрація права власності на цю земельну ділянку за відповідачем підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56203338 від 29.03.2016. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У частині першій статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Набуття сторонами у період шлюбу у спільну сумісну власність житлового будинку по [ADDRESS] підтверджене належними і допустимими доказами та відповідачем не заперечується, тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частини цього майна і водночас припинити режим спільної сумісної власності подружжя на це майно. Згідно із ч.2 ст.120 СК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Отже, аналіз наведених норм однозначно вказує на те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 539/3192/16-ц вказала, що після набуття права власності або права користування нерухомим майном до нового власника переходить право власності або користування земельною ділянкою на якій вони розташовані, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України).Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду, розташовані на цій ділянці, і не залежить від волевиявлення третіх осіб. У випадку невизнання або порушення прав на земельну ділянку нового власника нерухомого майна, такі права підлягають захисту в судовому порядку. Дослідженими доказами встановлено, що земельна ділянка площею 0,25 га в [ADDRESS] кадастровий номер 0723380400:01:002:0262 була передана відповідачу [PERSON] у власність, у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок. Позивач [PERSON] в порядку поділу майна подружжя за цим рішенням суду є власником 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] , тому, ураховуючи вищенаведені законодавчі норми та правову позицію, вона набуває у власність 1/2 частини земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням за цією ж адресою. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК України керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Ураховуючи наведене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про доведеність заявлених позовних вимог у відповідності до вимог закону належними і допустимими доказами. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: approved