Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання відсутнім права іпотекодержателя, визнання іпотеки припиненою та скасування державної реєстрації іпотеки, зняття заборони відчуження нерухомого майна та скасування державної реєстрації заборони відчуження, скасування рішення державного реєстратора. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він набув у власність квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване 08.09.2010 Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», а з 24.06.2015 право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 24.06.2015 на суму 538142,50 грн цього ж дня між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, було укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав останній в іпотеку вищевказану квартиру. У подальшому, 12.08.2015 між сторонами було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким пункт 1 основного договору позики викладено в новій редакції та вказано, що позичальник отримав від позикодавця 1068577,50 грн. У зв`язку із цим, цього ж дня відповідно було й внесено зміни до договору іпотеки. З умов іпотечного договору передбачалося право іпотекодержателя звернути стягнення, зокрема у позасудові способи, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке право звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовим способом, визначеними цим договором виникає у випадку залишення без задоволення іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання або умов цього договору згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Надалі, 13.07.2016 позивач отримав довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої йому стало відомо, що 27.05.2016 державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29786958, за яким право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем, як іпотекодержателем. 18.07.2016 позивач та його дружина були виселені з квартири, шляхом злому та проникнення до квартири [PERSON] та її спільників з озброєними людьми, а 19.07.2016 позивач, не погодившись з правомірністю звернення стягнення та реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою щодо скасування записів про державну реєстрацію. Однак, 29.07.2016 після подання позивачем скарги, [PERSON] передала його квартиру в іпотеку іншій особі - [PERSON] , з якою укладено договір позики на 60000 дол.США та іпотечний договір від 29.07.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за реєстровим №887, у зв`язку із чим приватний нотаріус цього ж дня за індексним №30707578 та №30707468 зареєструвала іпотеку та наклала заборону відчуження. У подальшому 01.08.2016 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя за реєстровим №892 державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. було прийнято рішення №30725643 про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , та на підставі заяв останньої знято заборони і припинено іпотеку. Наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 за №2445/5 було задоволено скаргу [PERSON] та скасовано вищезгадані рішення державних реєстраторів - приватних нотаріусів Косенка М.О. та Прокудіної Л. Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: від 27.05.2016 за №29786958, від 29.07.2016 за №30707578, від 29.07.2016 за №30707468, від 01.08.2016 за №30725643 та у зв`язку із цим поновлено записи про право власності [PERSON] та про іпотеку №10167679 від 24.06.2015 та про заборону відчуження №10167007 від 24.06.2015. Однак, 22.09.2016 відповідач [PERSON] , на підставі поновлених наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №2445/5 записів, вдруге звернула стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру шляхом звернення до державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. із заявою про державну реєстрацію права власності на підставі копій документів, які раніше були вже визнані Міністерством юстиції України такими, що не відповідають вимогам законодавства та, незважаючи на правонаступництво [PERSON] у спірних правовідносинах, внаслідок отримання від неї суми коштів відповідачем, що покриває суму первісного договору з позивачем, за допомогою продажу предмета іпотеки. На підставі вказаного рішення проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] та внесено запис про право власності №16540156. Як указував позивач у своїй позовній заяві, 06.05.2023 на виконання наказу Міністерства юстиції України від 01.05.2023 №1529/5 державний реєстратор Микитенко О.В. внесла новий запис про право власності за [PERSON] за №50173242 відповідно до рішення №65612589 від 29.11.2022, на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим №4185 від 18.08.2010 та запису про право власності №45466, який містився в архівній частині Реєстру прав власності, після чого погасила запис про право власності в архівній частині Реєстру. 21.06.2023 Верховним Судом було прийнято постанову у справі №7562/19664/19, якою було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08.11.2022 та залишено в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року, яким [PERSON] було відмовлено в позові про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора №31530362 від 23.09.2016 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру (рішення №31530362 від 23.09.2016). У подальшому, 17.08.2023 державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Тараненко О.О. припинила запис про право власності №50173242 за [PERSON] та зареєструвала право власності (запис №51474545) за [PERSON] на підставі іпотечного договору №825 від 24.06.2015 та доповнення до нього №1052 від 12.08.2015, а також на підставі постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі №752/19664/19. Позивач указував, що оскільки підставою для реєстрації (запис №50173242 від 08.11.2022) за ним права власності на квартиру був договір купівлі-продажу від 18.08.2010 та запис про право власності в архівній частині Реєстру прав власності, на його переконання, правові підставі для припинення цього права власності за [PERSON] та внесення нового запису про право власності №51474545 від 17.08.2023 за [PERSON] (рішення №68997303 від 23.08.2023) були відсутні. Однак, державний реєстратор Тараненко О.О. прийняла вищевказане рішення на підставі іпотечного договору №825 від 24.06.2015 з доповненнями до нього за договором №1052 від 12.08.2015, що стало третім зверненням стягнення на спірну квартиру. Відповідний запис було здійснено 17.08.2023 за №51474545. 07.09.2022 [PERSON] отримав витяг з Державного реєстру прав №345639458, з якого убачається, що незважаючи на набуття відповідачем права власності на квартиру (запис 16540156), запис про іпотеку №10167679 від 24.06.2015 та запис про заборону №10167007 від 24.06.2015, поновлений наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №2445/5, досі є чинним. Позивачем через вищевказані дії державного реєстратора було подано скаргу до Міністерства юстиції України. Таким чином, оскільки відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, то на переконання [PERSON] , відповідач, будучи іпотекодержателем у правовідносинах із позивачем, на підставі договору іпотеки №825 від 24.06.2015 реалізувала своє право іпотекодержателя внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, набувши 27.05.2016 право власності на нього (запис №147472320), та 29.07.2016 за власним бажанням на підставі особисто поданих заяв №17898323 та №17898907 зняла заборону відчуження та припинила іпотеку, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/14946/19. Крім цього, право іпотеки відповідача у правовідносинах із позивачем припинилося внаслідок обставин передбачених частинами першою, третьою статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у зв`язку із припиненням позивачем володіння квартирою через незаконне виселення. Позивач уважав, що 23.09.2016 у зв`язку з відновленням Міністерством юстиції України запису про іпотеку №10167679 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. було прийняте рішення №31530362 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем за відсутності правових підстав, а саме: 1) всупереч пункту 6.2.5 договору іпотеки 24.06.2015 державним реєстратором прийнята вимога без зазначення ціни, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя в разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку всупереч процедури визначеною статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) за відсутності звіту про вартість майна; 3) за відсутності фактичного права іпотекодержателя у [PERSON] за договором іпотеки від 24.06.2015. Разом з тим, позивач наголошував на тому, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 вересня 2022 року по справі №910/12525/20, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення. Відтак, на підставі приписів чинного законодавства та вищенаведених обставин, [PERSON] уважав, що існують підстави для визнання відсутнім права іпотекодержателя у [PERSON] відносно нього та відповідно для припинення іпотеки, яка виникла на підставі поновлення наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №2445/5, без згоди власника майна та без урахування відсутності права іпотекодержателя у [PERSON] , записів про іпотеку та заборону щодо спірної квартири. Тому, відповідач не мав права на повторне звернення стягнення на предмет іпотеки, а поновлений вищевказаним наказом Міністерства юстиції України запис про іпотеку №10167679 від 24.06.2015 та запис про заборону відчуження №10167006 від 24.06.2015 підлягають припиненню. Як наслідок незаконними також є рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. від 23.09.2016 №31530362. З огляду на викладене вище позивач просив суд: 1) визнати відсутнім з 01.08.2016 права іпотекодержателя у [PERSON] , яке виникло на підставі іпотечного договору №825 укладеного 24.06.2015 з доповненням від 12.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] (запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно №10167679 від 24.06.2015); 2) визнати іпотеку за іпотечним договором від 24.06.2015 припиненою та скасувати державну реєстрацію іпотеки - запис №10167007 від 24.06.2015; 3) зняти заборону відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. 24.06.2015 за реєстровим №826 та скасувати запис про державну реєстрацію заборони відчуження - запис №10167007 від 24.06.2015; 4) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016, яким проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт майна з реєстраційним №665935580000, а саме спірну квартиру за [PERSON] , номер запису про право власності 16540156 від 22.09.2016. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2023 для розгляду цивільної справи №752/26513/23 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Мазура Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 09.02.2024 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] , у якому останні просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, відповідач указувала на те, що [PERSON] обрано неналежний та непередбачений законом спосіб судового захисту, який відповідно не може бути застосований судом, адже такий спосіб судового захисту, як скасування записів про проведену державну реєстрацію не передбачений законодавством, про що Верховним Судом було зазначено у свій постанові від 23 червня 2020 року у справі №922/2589/19. При цьому, очевидно не можуть бути задоволені судом інші неефективні вимоги позивача, як визнання іпотеки припиненою та скасування її державної реєстрації - запису №10167679 від 24.06.2016, а також зняття заборони відчуження нерухомого майна, накладеної приватним нотаріусом та скасування запису про державну реєстрацію заборони відчуження за №10167007 від 24.06.2015. Крім того, суд не наділений повноваженнями знімати заборони відчуження нерухомого майна, оскільки таке повноваження належить органам державної реєстрації/ нотаріусам, як державним реєстраторам, та виконується ними в ході реалізації покладених на них законом функцій. Відповідач у своєму відзиві також посилалась на те, що спір в частині вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним №665935580000, яким є квартира, що знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS] , вже був вирішений судом у цивільній справі №752/19664/19. У вказаній цивільній справі постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року та залишено в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року, яким позивачу було відмовлено у задоволенні позову в цій частині вимог. Відтак, в межах даної цивільної справи провадження у частині зазначених позовних вимог [PERSON] підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Разом з тим, сторона відповідача наголошувала на тому, що позов [PERSON] є повністю необґрунтованим та заявлений лише з єдиною метою - штучно обмежити права відповідача, через вжиття заходів забезпечення. У зв`язку із неналежним виконанням позивачем забезпечених іпотекою зобов`язань, [PERSON] неодноразово намагалась стягнути з останнього заборгованість як в судовому, так і в позасудовому порядку, однак він всіляко ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань з повернення боргу. 22.09.2016 [PERSON] звернулась до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. та за результатами розгляду її заяви 23.09.2016 державним реєстратором в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за нею права власності на спірну квартиру. Реєстрація права власності на вказане майно за відповідачем була предметом розгляду в судовій справі №752/19664/19, де за результатами її розгляду було підтверджено законність указаної процедури звернення стягнення. Згадані позивачем у позовній заяві накази Міністерства юстиції України стосуються виключно формальних питань реєстрації і не впливають на зміст правових відносин, які виникли між сторонами, оскільки право власності виникає та припиняється з підстав, визначених законом, а не з наказів Міністерства, які не можуть анулювати ані правові наслідки виконаних особами правочинів, ані правових наслідків судового рішення, яким вирішено спір про право. Відтак, на сьогоднішній день склалась така ситуація, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, [PERSON] було звернуто стягнення на іпотечне майно, законність чого підтверджено судовим рішенням. Проте, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно продовжує міститися недостовірна інформація про право власності [PERSON] , що внесене на підставі незаконної та скасованої постанови апеляційного суду. Крім того, привести інформацію у відповідність з дійсними правами учасників, тобто внести відповідні відомості відповідач не має змоги у зв`язку із тим, що [PERSON] подає численні заяви про вжиття заходів забезпечення, у тому числі до подання позову (справи №752/25278/23, №752/25320/23, №752/25019/23), якими намагається заблокувати державний реєстр. В цілому, наявна у Реєстрі недостовірна інформація не породжує право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, що також відповідає правовому висновку, висловленого в численних судових справах Верховного Суду, зокрема у постанові від 17 січня 2024 року по справі №522/3999/23. Отже, ще у 2016 році право власності на нерухоме майно в законний спосіб перейшло до [PERSON] шляхом звернення кредитором стягнення на передане в іпотеку майно боржника. Але, на підставі відомостей, що внесені до Державного реєстру на підставі незаконної та скасованої постанови апеляційного суду від 08 листопада 2022 року [PERSON] надалі уважає себе власником спірного майна і вимагає від суду припинити іпотеку, тобто припинити його невиконане зобов`язання з повернення боргу. Заявлені останнім позовні вимоги фактично зводяться не на захист реальних прав, а спрямований на завдання шкоди кредитору та на ухилення від виконання зобов`язань боржником, шляхом зловживання ним процесуальними правами та поданням численних безпідставних заяв до суду. Тому, відсутність встановленого судом порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Водночас, у поданому відзиві відповідач просив суд про застосування позовної давності, оскільки позивач пропустив встановлені законом строки для звернення до суду із позовними вимогами у цій справі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у даній справі та вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, крім Міністерства юстиції України, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, вносити зміни до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] . 28.02.2024 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , у якому останній заперечував проти доводів відповідача та вказував на хибність посилань останньої щодо обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту. А саме, звертав увагу на те, що подана ним позовна заява не містить вимоги про визнання припиненим договору іпотеки, містить вимогу щодо визнання відсутнім права іпотеки у іпотекодержателя та саме у зв`язку із цим він просить визнати припиненим таке право іпотеки за договором, зважаючи на використання [PERSON] свого права на звернення стягнення на іпотечне майно, що у свою чергу передбачено пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України. Окрім того, позивач у своїй відповіді посилався на відсутність підстав для закриття провадження у цій справі, з огляду на різні предмет і підстави позовів у даній справі та у справі №752/19664/19. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року було задоволено заяву про самовідвід судді Мазура Ю.Ю. та передано матеріали цивільної справи до канцелярії суду для визначення складу суду. Відповідно до протоколу потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2024 для розгляду цивільної справи №752/26513/23 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року справу було прийнято суддею Митрофановою А.О. до свого провадження з одночасним залишенням позовної заяви без руху та наданням позивачеві строку для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. 30 серпня 2024 року судом постановлена ухвала про продовження розгляду справи з призначенням дати підготовчого засідання. Ухвалами Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - [PERSON] про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, а також закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач та його представник у в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на обставини, що викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на таке. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2010, укладеного між ним та [PERSON] , а також посвідченого приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І., належала двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.46, т.1). Право власності на вказану квартиру 08.09.2010 було зареєстрована за позивачем Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, а з 24.06.2015 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копіями відповідних витягів (а.с.47, 48, т.1). Окрім того, судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у справі №752/19664/19 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності. Убачається, що предметом спору у вказаній цивільній справі були вимоги [PERSON] про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Каплуна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016, яким проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт майна з реєстраційним №665935580000, а саме на вищевказану квартиру за адресою - [ADDRESS] , за [PERSON] , номер запису про право власності: 16540156 від 22.09.2016. Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, прийнятою у справі №752/19664/19, вищевказане рішення місцевого суду було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] у цій справі було задоволено, визнано незаконним та скасовано вищевказане рішення державного реєстратора, скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену квартиру та припинено право власності на неї. Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року зазначену постанову суду апеляційної інстанції було скасовано, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року в частині вирішення позову [PERSON] до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року залишено в силі. Як передбачено частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17 (провадження №61-19719св19), зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі №638/16768/19 (провадження №61-1336св22), вказано, що «у частині п`ятій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тобто особа, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку, тому таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №921/730/13-г/3 (провадження №12-6гс20)». Вказана вище постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року була прийнята у справі №752/19664/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності. Тобто, вказана вище постанова була прийнята судом у справі між тими самими сторонами, таке судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку, а відтак у розумінні положень частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційний характер відносно даної справи, що розглядається. Так, за змістом описової частини вищевказаних судових рішень у цивільній справі №752/19664/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності, убачається, що судами під час її розгляду було встановлено наступні обставини. «Судами встановлено, що 24.06.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за яким [PERSON] надала [PERSON] позику в розмірі 538142,50 грн на строк до 24 серпня 2015 року. Цього ж дня, 24 червня 2015 року, між названими сторонами було укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно з яким пункти 1 і 3 основного договору вирішено викласти в такій редакції: позичальник [PERSON] позичив (взяв у борг) у позикодавця 1068577,50 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить еквівалент 50000 доларів США (пункт 1); позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до 12 години ранку 24 вересня 2015 року (пункт 3). Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 24 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. за реєстровим №825, предметом якого є належна іпотекодавцю на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] . Цього ж дня, 24 червня 2015 року, приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. були внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек про обтяження вищезгаданої квартири іпотекою та забороною на її відчуження. 12 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідчений 12 серпня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. за реєстровим № 1052, яким параграф 1.1 розділу І договору іпотеки викладено в такій редакції: за договором позики зі змінами та доповненнями, укладеним 24 червня 2015 року між [PERSON] (іпотекодавцем) та [PERSON] (іпотекодержателем), іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 1068577,50 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 50000 доларів США. Згідно з пунктом 5.3 іпотечного договору у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю на фактичну адресу проживання, а саме: [ADDRESS] письмову вимогу про усунення порушень, в якій іпотекодержатель зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у строк 31 день та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства України. Вищезгаданий іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема в пунктах 6.1, 6.1.1, 6.1.3 визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку залишення без задоволення іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання або умов цього договору згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 6.2.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право набути у власність предмет іпотеки на наступний день після спливу строку для усунення порушень основного зобов`язання, вказаного в письмовій вимозі, надісланій іпотекодавцю згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та пунктом 5.3 цього договору, і якщо в цей строк вказані порушення не будуть усунені іпотекодавцем або письмова вимога іпотекодержателя буде залишена іпотекодавцем без задоволення. Право власності на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя переходить до іпотекодержателя з моменту державної реєстрації цього договору у відповідних органах, за умови документального підтвердження надсилання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги та відсутності на оригіналі цього договору іпотекодержателя відмітки про його розірвання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності (пункт 6.2.5 іпотечного договору). 27.05.2016 державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Косенко М.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29786958, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] як іпотекодержателем. В подальшому державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Косенко М.О. прийняв рішення №30706356 і №30706304 про припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором від 24 червня 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . На підставі іпотечного договору від 29 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., [PERSON] передала спірну квартиру в іпотеку іншій особі - [PERSON] . Цього ж дня, 29 липня 2016 року, приватний нотаріус КМНО Прокудіна Л.Д. прийняла рішення №30707578 про державну реєстрацію іпотеки та №30707468 - про заборону відчуження. 01 серпня 2016 року приватний нотаріус КМНО Прокудіна Л.Д. як державний реєстратор прийняла рішення №30725643 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Підстава: договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 серпня 2016 року, посвідчений цим же нотаріусом за реєстраційним № 892. Цього ж дня, 01 серпня 2016 року, приватний нотаріус КМНО Прокудіна Л.Д. прийняла рішення №30725721 про зняття заборони відчуження та №30725762 - про припинення іпотеки за іпотечним договором від 29 липня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Не погодившись з вищевказаними рішеннями державних реєстраторів - приватних нотаріусів Косенка М.О. та Прокудіної Л.Д., Романович В.І. звернувся до Міністерства юстиції України з відповідною скаргою. 30 серпня 2016 року Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації прийняла рішення, оформлене у формі висновку, яким задовольнила скаргу [PERSON] . На підставі висновку вказаної Комісії заступником Міністра юстиції України з питань державної реєстрації було видано наказ від 19 вересня 2016 року №2745/5, яким скасовано вищезгадані рішення державних реєстраторів - приватних нотаріусів Косенка М.О. та Прокудіної Л.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: від 27 травня 2016 року №29786958, від 29 липня 2016 року №30706356, №30706304, №30707578 і №30707468, від 01 серпня 2016 року №30725643, та у зв`язку з цим поновлено записи про іпотеку та про заборону відчуження, внесені на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 22 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. із заявою, в якій просила передати їй право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між нею та [PERSON] . До цієї заяви [PERSON] долучила, зокрема: - іпотечний договір від 24 червня 2015 року, укладений між нею та [PERSON] ; - договір про внесення змін до вказаного іпотечного договору; - звіт про незалежну оцінку двокімнатної квартири [ADDRESS] , складений суб`єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю «Оціночна компанія «Експерт - БТІ», згідно з яким станом на 22 вересня 2016 року ринкова вартість цієї квартири без урахування податку на додану вартість становила 1428453 грн. За результатами розгляду вказаної заяви 23 вересня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Судами також встановлено, що на виконання приписів частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» 31 березня 2016 року, тобто до звернення в позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки, [PERSON] надіслала позивачу вимогу від 29 березня 2016 року про усунення порушень основного зобов`язання та попередила, що в разі несплати заборгованості за договором позики протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги вона як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказану вимогу [PERSON] отримав 06 квітня 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення у цінний лист, однак не усунув зазначені в ній порушення.». Зазначені вище обставини, які були встановлені судовим рішенням в межах цивільної справи №752/19664/19, також підтверджуються матеріалами даної справи, що розглядається. Окрім того, з наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.09.2023 за №345639458 убачається, що на підставі згаданого вище договору іпотеки від 24.06.2015, укладеного між сторонами, державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. 24.06.2015 17:18:23 було внесено до Реєстру запис про іпотеку за №10167679, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22355222 від 24.06.2015 17:20:00, приватний нотаріус КМНО Левчук І.І. 24.06.2015 приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. на підставі вищевказаного договору іпотеки також було внесено до Реєстру запис про обтяження за №10167007, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22353921 від 24.06.2015, вид обтяження - заборона на нерухоме майно. Водночас, за результатами розгляду вищевказаної заяви [PERSON] про реєстрацію за нею права власності на квартиру [ADDRESS] , у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. було внесено до Реєстру запис про речове право за №16540156, підставою внесення даного запису значиться рішення даного державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016. Також, зі згаданого вище витягу вбачається, що 08.11.2022 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. було проведено державну реєстрацію припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру. Підставою здійснення цієї державної реєстрації вказана постанова Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року по справі №752/19664/19. Відомості внесено до реєстру 29.11.2022 згідно рішення державного реєстратора Микитенко О.В. з індексним номером 65612589. 01.02.2023 позивач звертався до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. від 29.11.2022 за №65612589. За наслідками розгляду вказаної скарги наказом Міністерства юстиції України від 01.05.2023 №1529/5 було зобов`язано вказаного державного реєстратора усунути порушення, допущені під час прийняття цього рішення та проведення державної реєстрації припинення прав, а саме зобов`язано провести державну реєстрацію прав на квартиру за [PERSON] , зі строком виконання такого зобов`язання у 14 робочих днів. За Висновком центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 13.04.2023, колегією було встановлено, що під час реєстрації припинення права власності [PERSON] на квартиру державним реєстратором Микитенко О.В. було допущено порушення, а саме нею не було одночасно зареєстровано право власності на квартиру за скаржником ( [PERSON] ). У наданому суді витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.09.2023 за №345639458, убачається, що у Реєстрі був наявний запис №50173242 про зареєстроване речове право - право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Державна реєстрація цього речового права була здійснена державним реєстратором Микитенко О.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №65612589 від 29.11.2022, поданим документами для державної реєстрації вказано договір купівлі-продажу від 18.08.2010. Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10166294, 24.06.2015. У подальшому 17.08.2023 вказане речове право було припинене державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Тараненко О.О. на підставі постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі №752/19664/19. Разом з тим, 17.08.2023 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Тараненко О.О. було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , запис №51474545. Підставою внесення такого запису вказано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №68997303 від 23.08.2023, а документами поданими для державної реєстрації вказані: іпотечний договір №825 від 24.06.2015, договір про внесення змін до іпотечного договору №1052 від 12.08.2015, постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі №752/19664/19. Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення - номер запису 16540156, 22.09.2016. З матеріалів справи убачається, що 11.09.2023 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Тараненко О.О. від 23.08.2023 №68997303. Наказом Міністерства юстиції України №4427/5 від 27.12.2023 було задоволено вказану вище скаргу [PERSON] від 11.09.2023 та анульовано зазначене рішення державного реєстратора від 23.08.2023 №68997303. Згідно Висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції 07.12.2023, підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора Комісія назвала те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року та постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі №752/19664/19 не надавали змоги встановити припинення права власності скаржника ( [PERSON] ) на квартиру та виникнення права власності [PERSON] на неї. Крім того, колегія встановила, що оскаржуване рішення прийняте державним реєстратором Тараненко О.О. за наявності активного запису про арешт на квартиру від 28.04.2023 №50096515, внесеного на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року по справі №752/18749/22. За наданим в матеріали справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.02.2024 за №364111652, за актуальною інформацією про об`єкт речових прав з реєстраційним №665935580000, а саме квартири [ADDRESS] , власником вказано [PERSON] , номер відомостей про речове право - 50173242, дата, час державної реєстрації 08.11.2022 16:39:17. Державна реєстрація речового права здійснена державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №65612589 від 29.11.2022. Окрім того, за інформацією даного витягу в Реєстрі також наявний запис №10167679 від 24.06.2015 про іпотеку, державна реєстрація якої була здійснена приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №22355222 від 24.06.2015 та поданих документів - іпотечного договору №825 від 24.06.2015 та договору про внесення змін до іпотечного договору №1052 від 12.08.2015. Відомості про суб`єктів - іпотекодержатель [PERSON] , іпотекодавець [PERSON] . Відповідно до відомостей про державну реєстрацію обтяжень у Реєстрі наявна інформація про запис обтяження № 10167007 від 24.06.2015, зареєстрований державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Левчук І.І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №22353921 від 24.06.2015 та іпотечного договору №825 від 24.06.2015. Відомості про суб`єктів обтяження: обтяжував - [PERSON] ; особа, майно/права якої обтяжуються [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом у цій справі, [PERSON] у першу чергу просив суд визнати відсутнім з 01.08.2016 у [PERSON] право іпотекодержателя, яке виникло на підставі укладеного між сторонами іпотечного договору №825 від 24.06.2015 з доповненнями від 12.06.2015, запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно №10167679 від 24.06.2015. Свої вимоги у цій частині [PERSON] обґрунтовував саме тим, що відповідач [PERSON] , будучи іпотекодержателем у правовідносинах із позивачем, на підставі договору іпотеки №825 від 24.06.2015 реалізувала своє право іпотекодержателя внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, набувши 27.05.2016 на неї право власності (запис №147472320), та 29.07.2016 за власним бажанням на підставі особисто поданих заяв №17898323 та №17898907 зняла заборону відчуження та припинила іпотеку, що було встановлено рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/14946/19. У подальшому відповідач, будучи вже іпотекодавцем у правовідносинах із [PERSON] , на підставі договорів позики та іпотеки, а також договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.08.2016 за №892 реалізувала своє право, визначене пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України, та відчужила предмет застави - спірну квартиру, отримавши кошти, що визначені у договорі позики. Крім того, право іпотеки у відповідача, на переконання позивача, також припинилося внаслідок обставин, передбачених частинами першою, третьою статті 575 ЦК України, у зв`язку із припиненням позивачем володіння квартирою, через незаконне виселення. Надалі, через відсутність згоди позивача, як власника іпотечного майна, Міністерство юстиції України безпідставно поновило записи про іпотеку та заборону відчуження, а відповідач вкотре 22.09.2016 та 17.08.2023 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, тоді як запис про іпотеку все-таки не вилучено з реєстру майнових прав на нерухоме майно, в силу частини четвертої статті 17 Закону України «Про іпотеку» та пункту 4 частини першої статті 593 ЦК України. У зв`язку із наведеними вище обставинами та нормами матеріального права, на переконання позивача, існують підстави для визнання відсутнім права іпотекодержателя у [PERSON] відносно [PERSON] та відповідно припинення іпотеки, що виникла на підставі поновлення наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №2445/5, без згоди власника майна, та без урахування відсутності права іпотекодержателя у [PERSON] , записів про іпотеку та заборону щодо квартири. Тому, оскільки відповідач не мав права на повторне звернення стягнення на предмет іпотеки, поновлений наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №244/5 запис про іпотеку №10167679 від 24.06.2015 та запис про заборону відчуження №10167007 від 24.06.2015 підлягають припиненню. З огляду на це, як наслідок незаконним також назвав позивач і рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016. Таким чином, аналізуючи наведені позивачем у своїй позовній заяві підстави позову можна дійти висновку, що його вимоги про визнання відсутнім у [PERSON] з 01.08.2016 права іпотекодержателя за іпотечним договором №825 від 24.06.2015 з доповненнями до нього, ґрунтуються саме на втраті останньою такого права після реалізації нею 27.05.2016 свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містилося в іпотечному договорі, а також подальшій передачі іпотечного майна в іпотеку [PERSON] та подальшим укладенням із нею 01.08.2016 договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. За змістом статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодрежатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону У відповідності до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, статтею 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 Закону). Отже, з наведеного слідує, що вказане вище застереження в іпотечному договорі, а саме в п.п. 5.3, 6.1, 6.2, прирівнювалося до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, та передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 27.05.2016 [PERSON] реалізувала своє право, як іпотекодержатель, на звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, в позасудовому порядку шляхом звернення до державного реєстратора задля реєстрації права власності на іпотечне майно. Як було зазначено вище, 27.05.2016 державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Косенко М.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29786958, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрував за [PERSON] як іпотекодержателем (запис №147472320). Надалі, державний реєстратор прийняв рішення №30706356 і №30706304 про припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором від 24 червня 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . У подальшому 29.07.2016 відповідач передала вказану квартиру в іпотеку іншій особі - [PERSON] , а 01.08.2016 передала останній у власність згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.08.2016. Однак, за результатами розгляду скарги позивача наказом Міністерства юстиції України від 19.09.2016 №2745/5, було скасовано вищезгадані рішення державних реєстраторів - приватних нотаріусів Косенка М.О. та Прокудіної Л.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: від 27 травня 2016 року №29786958, від 29 липня 2016 року №30706356, №30706304, №30707578 і №30707468, від 01 серпня 2016 року №30725643, та у зв`язку з цим поновлено записи про іпотеку та про заборону відчуження, внесені на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Після цього, відповідач 22.09.2016 з метою реалізації свого права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вдруге звернулася до державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. із відповідною заявою, за результатами розгляду якої останнім 23.09.2016 було прийнято відповідне рішення та зареєстровано за [PERSON] право власності на предмет іпотеки. Законність процедури позасудового звернення стягнення шляхом реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру згідно іпотечного застереження за договором іпотеки від 24.06.2015 з внесеними змінами, було предметом розгляду у цивільній справі №752/19664/19, за позовом [PERSON] до Халаберди Н.І., державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Каплуна Ю.В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності. Проте, в межах даної судової справи, з метою скасування рішення державного реєстратора №31530362 від 23.09.2016, яким була проведена державна реєстрація права власності за відповідачем на об`єкт майна з реєстраційним №665935580000 в ході повторної процедури позасудового звернення стягнення, позивач фактично просить суд визнати відсутнім з 01.08.2016 у [PERSON] права іпотекодержателя, визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 24.06.2015 та скасувати її державну реєстрацію. Підставою для задоволення таких вимог [PERSON] вказує втрату відповідачем з 01.08.2016 свого права, як іпотекодержателя, та відповідно припинення іпотеки за укладеним між ними іпотечним договором від 24.06.2015, саме через передачу [PERSON] предмета іпотеки іншій особі за процедурою позасудового звернення стягнення, реєстраційні дії з проведення якої, у подальшому були скасовані Міністерством юстиції України. Так, відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). У частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Зазначеною нормою також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд бере до уваги, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56). У пункті 57 постанови від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). Отже, за наявності вказаних обставин, власник майна (іпотекодавець) не позбавлений права звернутися з вимогою до іпотекодержателя про визнання права іпотеки відсутнім і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20). Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату звернення позивача із позовом у цій справі), ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Частиною другою статті 27 цього Закону визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц суд дійшов висновку, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Предметом позову у цій справі виступає перша вимога позивача про визнання відсутнім з 01.08.2016 у [PERSON] права іпотекодержателя, яке виникло на підставі укладеного між сторонами іпотечного договору від 24.06.2015. Проте, виходячи із виниклих між сторонами правовідносин, позивачем у цій частині вимог обрано неправильний спосіб захисту, адже задоволення позову у цій частині потенційно не зможе призвести до відновлення його прав, як іпотекодавця, у разі встановлення факту їх порушення. Зважаючи на приписи статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для задоволення позову, порушене право [PERSON] підлягало б судовому захисту за позовом саме про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, а не про визнання відсутнім права іпотекодержателя. Неефективність позовних вимог іпотекодавця щодо визнання відсутнім права іпотекодержателя також пов`язується із природою виникнення такого права. А саме, право іпотекодавця за своєю правовою природою по суті є суб`єктивним правом та витікає саме із факту наявності права іпотеки в цілому. У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц також вказано, що право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки; звернення до суду з позовом про зобов`язання іпотекодержателя та нотаріуса вчинити дії з метою зняття заборони з нерухомого майна є неправильним способом захисту порушених прав власника майна. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання іпотеки за іпотечним договором від 24.06.2015 припиненою та скасування державної реєстрації іпотеки - запису №10167007 від 24.06.2015, то суд зазначає таке. У своїй позовній заяві [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги про визнання іпотеки припинено, посилався на положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» та положення пунктів 3, 4 частини першої статті 593 ЦК України, а також вказував на факт реалізіації [PERSON] свого права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки та на реалізацію предмета застави, шляхом його відчуження 01.08.2016 іншій особі - [PERSON] з отриманням грошових коштів, визначених у договорі позики. Так, підстави для припинення зобов`язання визначені у главі 50 ЦК України (статті 598 - 609 ЦК України). Згідно статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. За змістом статей 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином; 2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; 4) за домовленістю сторін, зокрема, за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; 6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 7) неможливістю виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою; 9) зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора; 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Необхідно враховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України). Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Підстави припинення іпотеки чітко передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній станом на 01.08.2016), до яких належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Аналогічні за змістом підстави припинення застави, у тому числі майнової, також визначені у статті 593 ЦК України. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 175/4568/15-ц (провадження № 61-4952св18). Як на підставу припинення іпотеки за іпотечним договором від 24.06.2015 позивач посилається на те, що [PERSON] 27.05.2016 первинно набула права власності на предмет іпотеки шляхом позасудового звернення стягнення на підставі іпотечного застереження, а 01.08.2016 реалізувала предмет іпотеки, відчуживши його у подальшому на користь іншої особи. Разом з тим, суд звертає увагу, що за ініціативою [PERSON] та на підставі наказу Міністерства юстиції від 19 вересня 2016 року №2745/5, рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки з подальшими записами щодо цього майна були скасовані та поновлено попередні записи. Тобто, державна реєстрація прав та їх обтяжень за виниклими між сторонами іпотечними правовідносинами були повернуті в попередній стан. Таким чином, на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним №31530362 від 23.09.2016 (за яким відбулося повторне позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного застереження), вимоги відповідача про задоволення вимог іпотекодержателя у зв`язку із набуттям права власності на предмет іпотеки не були реалізовані, а іпотека не була припиненою з підстав, передбачених абзацом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Водночас, позивач помилково вказує на реалізацію 01.08.2016 предмета іпотеки, як на підставу для припинення іпотеки, адже до прийняття Міністерством юстиції вищезгаданого наказу відповідач, як іпотекодержатель, зареєструвала у державного реєстратора за собою право власності на предмет іпотеки в порядку позасудового звернення стягнення згідно іпотечного застереження. Передбачена спеціальним законом процедура реалізації предмету іпотеки не проводилась. Також, суд відхиляє доводи позивача щодо безпідставного поновлення без його згоди наказом Міністерством юстиції України за №2745/5 від 19 вересня 2016 року записів про іпотеку та про заборону відчуження, що були внесені на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки законність вказаного наказу та зазначених записів предметом даного спору не виступають, вимоги до Міністерства юстиції України, як суб`єкта реєстраційної діяльності, щодо скасування виданого акту в межах даного судового провадження не пред`являлись. Будь-які відомості на підтвердження факту оскарження позивачем вказаного наказу у цій частині матеріали справи не містять. При цьому, станом на момент прийняття державним реєстратором рішення з індексним №31530362 від 23.09.2016 у реєстрі були наявними записи про іпотеку та про заборону відчуження згідно укладеного між сторонами іпотечного договору №825 укладеного 24.06.2015 з доповненням від 12.06.2015. Таким чином, вимоги позивача про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором від 24.06.2015, з наведених останнім підстав, задоволенню не підлягають. Решта позовних вимог [PERSON] , що викладені у позовній заяві, є похідними від вимог про визнання іпотеки припиненою, які задоволенню не підлягає, а тому в задоволенні цих позовних вимог потрібно також відмовити. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони на відчуження майна, виключення запис про обтяження, суд не вбачає. Окрім того, у відповідності до вимог частин дев`ятої, десятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, заходи забезпечення позову в указаній цивільній справі, застосовані ухвалою від 14 лютого 2024 року у виді заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, крім Міністерства юстиції України, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, вносити зміни до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , підлягають скасуванню. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідно розподілу між сторонами не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed