Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення 700000,0 гривень моральної шкоди, завданою смертю фізичної особи. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.11.2024 року по вул.Богданівській у м.Львові поблизу будинку № 100 відбулась ДТП, в якій водій [PERSON] керуючи вантажним сміттєвозом марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм помер у лікарні 10.12.2024 року. Потерпілий є його батьком. За фактом вчиненого ДТП розпочато кримінальне провадження, яке на даний час триває. Смерть батька стала для нього трагедією, він відчуває моральні страждання, глибоке горе, неспокій та страх. Усвідомлення непоправності втрати і трагічності обставин загибелі лише посилюють душевні страждання та вимагають додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя. Шкода завдана у зв`язку з дією джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу, який належить відповідачу та був переданий у користування водієві [PERSON] , який на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем та використовував транспортний засіб для виконання своїх трудових функцій. В такому випадку, відповідальність за завдану шкоду повинен нести відповідач. Моральну шкоду оцінює до суми 796000,0 гривень, з яких лише 700000,0 гривень просить стягнути з відповідача у примусовому порядку, оскільки вимогу про компенсацію моральної шкоди у розмірі 96000,0 гривень він пред`явив страховику відповідача. Відповідач частково не погодився з позовними вимогами та в особі повноваженого представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що в момент ДТП потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та порушив вимоги ПДР України, вийшов на проїжджу частину дороги раптово із зустрічної смуги руху із-за автомобілів, що їхали назустріч перед самим вантажним автомобілем, внаслідок чого не можливо було уникнути зіткнення. Також звертає увагу, що позивач не був настільки близьким з батьком, оскільки проживав з ним окремо. З урахуванням цих обставин, просить задовольнити позовні вимоги частково на суму 100000,0 гривень. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає про відсутність будь-яких доказів наявності непереборної сили, умислу потерпілого чи його грубої необережності, а доводи про порушення вимог ПДР України є припущенням. Представник відповідача подав заперечення, зміст яких аналогічний мотивам відзиву. Правом на подання пояснень щодо позову чи відзиву третя особа не скористалась. Позовна заява поступила до суду 16.04.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.04.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та представник позивача під час виступу із вступним словом висловилися про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просять позов задоволити. 10.09.2025 року позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача та третя особа під час виступу із вступним словом висловились про часткове визнання позовних вимог на суму 100000,0 гривень з підстав, викладених у відзиві. В решті позовних вимог просять відмовити. При цьому, [PERSON] додатково пояснив, що після ДТП надав позивачу 10000,0 гривень на лікування батька. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.11.2024 року по вул.Богданівській у м.Львові поблизу будинку № 100 відбулась ДТП, в якій водій [PERSON] керуючи вантажним сміттєвозом марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. За наслідками ДТП Львівський районним управлінням поліції № 1 ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування кримінального провадження за № 12024141360003278 від 21.11.2024 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що стверджується витягом з ЄРДР (а.с.27). Станом на даний час досудове розслідування триває. Водію [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено. Потерпілий [PERSON] є батьком позивача, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.32). Згідно свідоцтва про смерть, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.28), [PERSON] помер [INFO] , а згідно висновку експерта № 245/24 від 09.01.2025 року (а.с.18-24), при експертизі трупа [PERSON] виявлено ряд ушкоджень, які могли утворитись 20.11.2024 року від контакту з виступаючими частинами вантажного транспортного засобу пересування, знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння. При поступленні в «1 тмо м.Львова» у потерпілого [PERSON] виявлений етанол: в крові 1,43 проміле, в сечі - 0,87 проміле. Транспортний засіб належить відповідачу. На момент вчинення ДТП водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та використовував транспортний засіб для виконання своїх трудових функцій, чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно відомостей про чинність полісу внутрішнього страхування (а.с.37), на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «СК «УСГ». У зв`язку з цим позивач звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою у розмірі 96000,0 гривень (а.с.39). Оскільки розмір моральної шкоди на суму 700000,0 гривень перевищує розмір страхового відшкодування, зазначену різницю просить стягнути з відповідача, який є роботодавцем особи, яка під час виконання трудових обов`язків заподіяла шкоду. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків). Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 642/4882/20 (постанова від 29.12.2022 року), аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, які висловлені у постанові від 07.03.2024 року у справі № 177/759/23, під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Також, як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.03.2024 року у справі № 177/759/23, положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). У справі яка розглядається, батько позивача, як вбачається, переходив проїжджу частину дороги у не дозволеному місці, в т.ч. із зустрічної смуги руху у місці, де відсутній пішохідний перехід, що стверджується відповіддю Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03.06.2025 року (а.с.156) та фотознімками проїжджої частини дороги (а.с.158-162). Такі дії потерпілого, очевидно не відповідають вимогам пп.«а», «б» п.4.14 ПДР України, згідно з якими пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Крім того, як уже зазначалось вище, на момент вчинення ДТП батько позивача перебував у стані алкогольного сп`яніння. Доказів про наявність вини водія [PERSON] судом також не встановлено. Вказане в сукупності свідчить про те, що смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність, порушення ним вимог ПДР України, алкогольне сп`яніння. Тим не менш, ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак, враховується судом при визначенні розміру відшкодування. На думку суду, смерть батька безперечно стала особистою трагедією для позивача та спричинила душевні страждання. Усвідомлення непоправності втрати і трагічності обставин загибелі лише посилюють душевні страждання та вимагають додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя. Близькість зв`язків позивача з батьком, або ж навпаки, відсутність таких зв`язків, про що стверджує відповідач, на думку суду не повинно братись до уваги, оскільки незалежно від того, які відносини позивач підтримував з батьком його втрата є непоправна. Попри це, розмір заданої моральної шкоди на думку суду є завищеним. Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі № 487/6970/20, від 23.11.2022 року у справі № 686/13188/21, від 19.04.2023 року у справі № 336/10216/21. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19). Відтак, з огляду на зазначені обставини, що смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність, порушення вимог ПДР україни і алкогольне сп`яніння, а вина водія [PERSON] не встановлена, враховуючи серйозність порушення, особисті обставини позивача та визнання відповідачем позовних вимог на суму 100000,0 гривень, беручи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до суми 196000,0 гривень, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними позивачем у зв`язку із смертю батька. Як уже зазначалось вище, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ПАТ «СК «УСГ», ліміт відповідальності якої за моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілого, з урахуванням вимог пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, становить 96000,0 гривень і позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату цього страхового відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказано, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. В свою чергу, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц). Також у справі № 201/16373/16-ц (постанова від 22.02.2022 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Оскільки в спірних правовідносинах розмір заподіяної моральної шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування необхідно стягнути з відповідача. Тому, суд присуджує позивачу 100000,0 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, яка має бути сплачена відповідачем та яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач згідно пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відтак пропорційно розміру задоволених позовних вимог, такий необхідно стягнути з відповідача безпосередньо в дохід держави, що відповідає вимогам частини шостої статті 141 ЦПК України. Крім того, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Правила розподілу судових витрат закріплені у статті 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № Ж/216 від 16.12.2024 року (а.с.55-58). Також до матеріалів справи долучено детальний розрахунок робіт від 14.04.2025 року (а.с.59-60), згідно з яким загальна вартість витрат на професійну правничу допомогу становить 27252,0 гривень. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Загальна ціна позову становила 700000,0 гривень, тоді як суд задовольнив позовні вимоги на суму 100000,0 гривень, що становить 14,29% від загального розміру позовних вимог. Заперечуючи проти суми витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача в судовому засіданні висловився про те, що вони є завищеними. Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи часткове задоволення позову і заперечення відповідача, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані у повній мірі і тому, такі витрати необхідно зменшити до суми 5000,0 гривень, що відповідатиме принципам розумності, співмірнсоті та обґрунтованості.

Outcome: partial