Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача та відповідача. 01.05.2025 Ржищівським міським судом Київської області було ухвалено заочне рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги задоволено частково, з [PERSON] стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №142115897 від 24.01.2023 року в сумі 87\~892,24 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі - 18700 грн.; заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 69192,24 грн., а також понесені судові витрати в сумі 2422,40 грн. 10.06.2025 до Ржищівського міського суду Київської області надійшла заява від представника відповідача [PERSON] , адвоката Зачепіло З.Я., про перегляд заочного рішення у справі № 374/65/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд постановив прийняти до провадження заяву про перегляд заочного рішення. Відповідач звертає увагу суду, що кредитний договір між [PERSON] та ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» було укладено 24.01.2023. Правовідносини за Кредитним договором між ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» та відповідачем виникли 24.01.2023, значно пізніше ніж було укладено договір факторингу між ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», у якому предметом договору не індивідуалізовано належним чином, а отже на час укладення даного договору у ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» було відсутнє право вимоги до відповідача за зазначеним вище кредитним договором На думку відповідача, підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. Відступлення майбутніх вимог чинне законодавство не забороняє, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Відповідач вважає, що права майбутньої вимоги на момент укладення договору мали би бути визначеними, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» щодо відповідача на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 не було, та сторони не могли передбачити, що 24.01.2023 ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» буде укладено договір із відповідачем. На думку відповідача, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не могло відступити ТОВ «Онлайн фінанс», а ті в свою чергу ТОВ «ФК «ЕЙС» право вимоги за кредитним договором №142115897 від 24.01.2023, оскільки у самого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було відсутнє таке право грошової вимоги. Відповідач вважає, що належним доказом заборгованості відповідача за тіло кредиту може бути виписка по картковому рахунку, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. Раком з тим, на думку відповідача, позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідач вважає, що доданий розрахунок заборгованості є документом, що складений самим кредитором, а відтак інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягнення якої наполягає позивач. Відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення у справі, оскільки з нього не можливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашення позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Відповідач про свою незгоду з наявністю кредитної заборгованості не повідомляв, суму заборгованості не оспорював, до банку про незгоду зі зміною кредитора, про надання роз`яснень незрозумілих норм договору не звертався. Позивач у додаткових поясненнях до справи повідомив таке: - Строк дії договору факторингу: договір факторингу укладений 28.11.2018, строк дії закінчився 28.11.2019. В подальшому ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» уклали ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору до 31.12.2024, які становлять невід`ємну частину Договору факторингу; - Предмет договору: відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах; - Істотні умови договору факторингу: передача (відступлення) прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимоги і не прив`язується до конкретного кредитного договору, а охоплює всі права вимоги, зазначені в реєстрах; - Реєстр прав вимог містить: сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи, тобто є достатнім доказом передачі права вимоги; - Реєстр не є разовим документом: Договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у разі згоди та необхідності сторін; - Перерахування суми клієнту: не є предметом доказування, оскільки перехід прав вимоги підтверджується підписанням реєстру, як передбачається в договорі факторингу; - Реєстр прав вимог містить: інформацію в межах договорів факторингу, яка відповідно до законодавства України належить до таємниці фінансової послуги, є предметом конфіденційності, включає персональні дані боржників, їхніх зобов`язань, у разі надання таких даних без правових підстав може виникнути загроза порушення прав осіб, чиї дані зазначені в реєстрі, тому позивач не має права надавати повний реєстр прав вимоги третім особам без їх згоди; - Витяг з реєстрів боржників формується: клієнтом та фактором, тобто сторонами договору факторингу, а позивач як новий кредитор, не має впливу на їх форму чи вигляд, а також доступу до повного реєстру; - Судова практика на яку посилається відповідач не є аналогічною; - Розрахунки заборгованості: ТОВ «МАНІВЕО швидка фінансова допомога» самостійно здійснило розрахунки заборгованості від 24.01.2023, - ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» - здійснило розрахунки заборгованості від 28.03.2023, - ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» оформило виписку з особового рахунка за Кредитним договором від 20.01.2025 де чітко відображено нарахування відсотків, погашення заборгованості, залишок суми боргу; Первинні документи: позивач надав до матеріалів справи копію Платіжного доручення №98b3c474-dc7b-4372-a441-9d2f2c4b9911 від 24/01/2023 складену ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», про перерахування коштів в сумі 18700 грн. на рахунок відповідача; копія Платіжної інструкції в національній валюті від 26.12.2024 №113, про перерахування 300\~000 грн., від ТОВ «ЕЙС» на рахунок ТОВ «Онлайн фінанс», як доказ оплати по договору факторингу. За весь період перебування права вимоги за вищезазначеними договорами, позивач не здійснив жодних додаткових нарахувань і не застосував жодних штрафних санкцій до боржника. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 10.06.2025 від відповідача, до суду надійшла Заява про перегляд заочного рішення Ржищівського міського суду Київської області від 01.05.2025 у справі №374/65/25. 10.06.2025 від відповідача до Ржищівського міського суду Київської області надійшла Заява про поновлення строку на перегляд заочного рішення по справі №374/65/25 від 01.05.2025. 10.06.2025 від відповідача до Ржищівського міського суду Київської області надійшло Клопотання про долучення як учасника т а ознайомлення з матеріалами судової справи №374/65/25. 10.06.2025 від відповідача до Ржищівського міського суду Київської області надійшла Заява про розгляд справи без участі відповідача. Ухвалою суду від 11.06.2025 заяву відповідача [PERSON] , про перегляд заочного рішення задоволено; скасовано заочне рішення Ржищівського міського суду Київської області по справі №374/65/25 від 01.05.2025 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено справу до судового розгляду. Про дату, час і місце судового засідання повідомлено учасників справи. 20.06.2025 представник позивача адвокат Тараненко А.І., подав до Ржищівського міського суду Додаткові пояснення у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у позовній заяві просила про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений. Обставини, встановлені судом. 1. Додатки та додаткові угоди до Договору факторингу є його невідємною частиною. 24.01.2023 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та [PERSON] , було укладено Кредитний договір №142115897 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» (новий кредитор) було укладено Договір факторингу №28/1118-01 відповідно до умов якого, Клієнт відступає (передає) Фактору права вимоги, а Фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення права вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та у строки встановлені цим Договором. Строк дії Договору закінчився 28.11.2019. По закінченню дії договору щороку сторони укладали додаткову угоду. При цьому умови договору залишилися без змін. Відповідно до п.8.2. Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 строк дії цього Договору закінчується 28.11.2019. Відповідно до п.8.6. Додатки та додаткові угоди до даного Договору набувають чинності з моменту їх підписання обома Сторонами та становить його невід`ємну частину. У подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод: №19 від 28.11.2019, №26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022, №32 від 31.12.2023 якими продовжено строк дії договору до 31.12.2024. Таким чином, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2024. 2. Реєстр прав вимог не є разовим документом. Пунктом 2.1. Розділу 2 (предмет договору) Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, передбачено, що згідно Договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Тобто, предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 визначено, що під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитним договором, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Пунктом 1.2. Договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних Додатках до договору, а саме Реєстрах прав вимоги. В той же час, відповідно до п. 1.5. Договору факторингу, Реєстр прав вимоги означає перелік Прав вимоги до боржників, що відступається за Договором. Реєстр не є разовим документом, оскільки Договір факторингу передбачає можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності сторін. Згідно п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. 28.03.2023 відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №222 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 39\~967,88 грн. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу Права вимоги до боржника в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. 02.12.2024 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало Довідку зі змісту якої вбачається: ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» наступним підтверджує, що 28.03.2023 було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором №142115897 від 24.01.2023, укладеного з [PERSON] , ТОВ «Таліон Плюс», код ЄДРПОУ 39700642 згідно укладеного Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018.» З урахуванням викладених обставин, можна зробити висновок, що сторони виконали умови договору факторингу №28/1118-01 належним чином, зокрема: підписали договір факторингу №28/1118-01; уклали відповідний реєстр прав вимоги та здійснили фінансування за відступлення прав вимоги відповідно до умов договору факторингу. Ця Довідка належним чином оформлена так як містить підпис та печатку уповноваженої особи ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Таким чином, право вимоги перейшло від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку, а отже Право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 28.03.2023, тобто після укладення Кредитного договору №142115897 від 24.01.2023. Отже, відповідач не врахував усі матеріали справи та помилково визначив, що передача права вимоги договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. Позивач долучив в Суд першої інстанції всі належні докази, а саме копії: Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 та Витягу з реєстру прав вимоги №222 від 28.03.2023 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. 3.\~Предмет Договору\~факторингу -\~відступлення прав\~вимоги зазначені у відповідних Реєстрах. Відповідно до умов договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, передача (відступлення) прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимог. При цьому така передача не прив`язується до конкретного кредитного договору, а охоплює всі права вимоги, зазначені в реєстрах. Згідно з умовами договору факторингу, клієнт (первісний кредитор) зобов`язується передати фактору всі права вимоги, зазначені в рекєстрах прав вимоги. Це підтверджує факт фактичного відступлення прав вимоги, яке не обмежується виключно моментом укладення кредитного договору чи датою договору факторингу, а відбувається на підставі відповідного реєстру. Зокрема, реєстр прав вимоги до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 до якого включено Кредитний договір №142115897 від 24.01.2023 укладено 28.03.2023, тобто через два місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає відповідач. Варто зазначити, що реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить всі необхідні дані (сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи) то він є достатнім доказом передачі права вимоги. Відповідно до ст. 203 ЦК України, правочин є дійсним, якщо він відповідає волевиявленню сторін та не суперечить закону. Істотними умовами договору факторингу є предмет договору та ціна відступлення права вимоги. Оскільки сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, це підтверджує належне відступлення права вимоги. Крім того, сторони погодили викласти зазначені умови договору в реєстрі. На думку позивача, відповідач неправильно трактував положення договору та дійшов хибного висновку, що передача права вимоги відбувається у момент підписання договору. Насправді ж право вимоги переходить у момент підписання реєстру, який є невід`ємною частиною договору факторингу. Враховуючи вищевикладене, позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи. Висновок відповідача про відсутність переходу права вимоги є необґрунтованим, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні моменту виникнення права вимоги та його передачі за договором факторингу. 23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №23/0224-01. Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Пунктом 2.1. Розділу 2 (Предмет договору) Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024, ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Тобто предметом Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п.1.3. Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 визначено, що під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми Боргу за Кредитним договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до п.1.5. Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 встановлено, що Реєстр прав вимоги означає перелік Прав вимоги до боржників, що відступається за цим Договором. Форма вказаного Реєстру наведена в Додатку №1 до цього Договору. Реєстр не є разовим документом, оскільки Договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у разі бажання та необхідності сторін. Згідно п.4.1. Право вимоги переходить від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі установленій в Відповідному додатку. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №1 від 23.02.2024 до Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024 від ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 87892,24 грн. Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024 та платіжними інструкціями №113 від 26.12.2024 №117 від 27.12.2024 які свідчать про виконання ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу. Копія Витягу з Реєстру була долучена до позовної заяви. Відповідно до п.п.5.3.3. Договору факторингу Фактор має право розпоряджатися Правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати Право вимоги на користь третіх осіб. Предметом даного договору, відповідно до його умов, є відступлення прав вимоги, що зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 4.1. договору, право вимоги переходить від клієнта до Фактора в момент підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги, що є невід`ємною частиною договору. Право вимоги за кредитним договором №142115897 від 24.01.2023 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» - 28.03.2023, відповідно до підписання сторонами реєстру прав вимоги №222. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. За умовами Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», основним предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, які зафіксовані в Реєстрах прав вимоги невід`ємній складовій договору. Право вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру вимог, встановленому в відповідному Додатку договору. Згідно з п.п. 5.3.3. Договору факторингу має право розпоряджатися Правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати Право вимоги на користь третіх осіб. 26.12.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» уклали договір факторингу №26/12/Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги відповідача за Кредитним Договором. За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою Перелік боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до п.1.2. Договору Факторингу перехід від клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. В той же час, відповідно до п.1.5. Права Вимоги вважаються прийнятими Фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним Акта прийому-передачі Реєстру боржників (Додаток №2). Відповідно до Реєстру боржників за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024, від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 87\~892,24 грн., (копія в матеріалах справи). Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024 та платіжними інструкціями №113 від 26.12.2024, №117 від 27.12.2024, які свідчать про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу (копія в матеріалах справи). Отже, відповідно до Договору факторингу №26/12/Е від 26.12.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС», останній набув право грошової вимоги до боржників. Перехід цих прав відбувся на підставі підписаного сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників (Додаток №2 до Договору), який підтверджує зміну кредитора. Згідно з цим документом, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» отримало право вимоги від відповідача погашення заборгованості на загальну суму 87\~892,24 грн. Таким чином, висновки відповідача суперечать фактичним обставинам справи та правовій природі договору факторингу, зокрема те, що усі укладені договори факторингу пов`язують перехід права вимоги саме із фактом підписання між сторонами реєстру прав вимог. Враховуючи наведене, укладення договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з [PERSON] , від 24.01.2023 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору, Договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору №142115897 від 24.01.2023 передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі Реєстру, який оформлений належним чином. 4.Оплата за Договором факторингу. Варто зазначити, що позивач отримав право вимоги щодо відповідача за Договором факторингу №26/12/Е від 26.12.2024. Позивач зазначає, що перерахування суми клієнту не є предметом доказування, оскільки перехід прав вимоги підтверджується підписанням реєстру, як передбачується в даному договорі. Отже, позивач не зобов`язаний надавати докази здійснення оплати за відступлені права вимоги, оскільки дана обставина не є підставою для переходу права вимоги за договором факторингу. До позовної заяви представником позивача долучено копії: Договору факторингу, витягів з реєстрів прав вимог та акт прийому-передачі, що є належними доказами щоб стверджувати, що фактор набув права вимоги. 5. Реєстри прав вимоги. Надані позивачем, разом з позовною заявою, витяги з Реєстру прав вимоги до Договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №23/0224-01 від 23.02.2024 та №26/12/Е від 26.12.2024 підписані та мають печатки уповноважених осіб, а також зазначена вся важлива інформація, а саме: номер реєстру, номер договору, дата договору, суми заборгованостей, реквізити сторін. Дані документи долучені разом з позовною заявою, містять всі необхідні реквізити, підписи сторін та оформлені належним чином, відповідно до встановлених форм договорів факторингу. Реєстр прав вимоги в межах договорів факторингу містить інформацію, яка відповідно до законодавства України належить до таємниці фінансової послуги. Це положення закріплене в ст. 10 ЗУ «Про фінансові послуги та фінансові компанії», де зазначено, що конфіденційна інформація, яка стосується фінансових послуг, не підлягає розголошенню без згоди відповідних осіб, крім випадків, прямо передбачених законом. У контексті договорів факторингу така інформація включає деталі щодо боржників, їхніх зобов`язань. Крім того, реєстри прав вимоги містять персональні дані боржників, які захищені ЗУ «Про захист персональних даних». Відповідно до цього закону, будь-яка обробка або передача таких даних можлива лише за згодою суб`єкта персональних даних або в межах чітко визначених правових підстав. У разі надання таких даних без правових підстав може виникнути загроза порушення прав осіб, чиї дані зазначені в реєстрі. Враховуючи викладене, сторона, яка уклала договір факторингу, не має права надавати повний реєстр прав вимоги третім особам. Це пояснюється тим, що умови договорів, за якими передаються права вимоги, є предметом конфіденційності. Надання такого реєстру могло б розкрити інформацію, яка не стосується конкретного предмета договору або конкретної передачі прав вимоги, що порушує зобов`язання сторони за договором та чинне законодавство України. Витяги з реєстрів боржників (прав вимог) формуються безпосередньо клієнтом та фактором, тобто сторонами договору факторингу. Позивач, як новий кредитор, не має впливу на їх форму чи вигляд, а також доступу до повного реєстру. Його роль обмежується отриманням документів, які йому у зв`язку з виконанням договору факторингу. Отже, за наявності в договорі чіткої умови про перехід права вимоги в момент підписання відповідного реєстру та відсутності заперечень іншої сторони щодо цього, можна стверджувати про перехід права вимоги. 6. Розрахунки заборгованості Варто зазначити, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» не є банківськими фінансовими установами. Товариство в межах виконання умов укладеного Договору здійснюють Розрахунки заборгованості, де чітко відображено нарахування відсотків, погашення заборгованості, залишок суми боргу. Зокрема, проте не виключно, доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним Договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Підготовлені позивачем розрахунки не суперечать один одному та узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі, зокрема з витягами з Реєстру прав вимоги № 222 від 28.03.2023 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, Реєстру прав вимоги № 1 від 23.02.2024 до Договору факторингу № 23/0224-01 від 23.02.2024. Таким чином, позивачем документально підтверджено законність набуття права вимоги за кредитним договором. Норми права, застосовані судом. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №44/9519/12 (№14-10це18) зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлено договором. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповідно про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: -Електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», за умови використання цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; -Електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -Аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексом України, а також іншими актами законодавства. При оформленні замовлення, зробленого під логіком і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.\~12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між заявником/кредитором та боржником/позичальником не був би укладений. Подібна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі. Аналогічної позиції притримується Верховний суд по справі №524/5556/19, що відображено в постанові від 12.01.2021 (провадження №61-16243 св 20). За правилом\~ч.\~8\~ст.\~11\~ЗУ «Про\~електронну комерцію»,\~у разі\~якщо укладення\~електронного договору\~відбувається в\~інформаційно-телекомунікаційній\~системі суб`єкта\~електронної комерції,\~для прийняття\~пропозиції укласти\~такий договір\~особа має\~ідентифікуватися в\~такій системі\~та надати\~відповідь про\~прийняття пропозиції\~(акцепт) порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із ст. 13 ЗУ «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Відповідно до ст. 100 ЦПК України: 1.Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). 2. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. 3. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. 4. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. 5. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. За ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). За ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові ВС від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків. Розділом 4 Положення № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254). Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254). Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення 254). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов ВС у постанові від 16.09.2020 у справі №200/5647/18 та від 28.10.2020 у справі №760/7792/14-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Згідно із правовою позицією Верховного суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у Постанові від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц, а саме: «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу». Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.5 ЗУ «Про факторинг», 1. Договір факторингу визначає відносини сторін, що виникають у процесі відступлення прав грошових вимог за одним або кількома базовими договорами на підставі одного або кількох правочинів про відступлення права грошової вимоги. За договором факторингу фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти клієнту шляхом сплати ціни права грошової вимоги за плату (винагороду) (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити фактору своє право грошової вимоги до боржника. 2. Право майбутньої грошової вимоги вважається переданим фактору з моменту виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією або іншими умовами, визначеними в договорі факторингу або в правочині про відступлення права грошової вимоги в межах рамкового договору факторингу, воно вважається переданим з моменту настання цієї події або виконання таких умов. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги (внесення змін до договору факторингу (до правочину про відступлення права грошової вимоги) або укладення додаткового договору факторингу (додаткового правочину про відступлення права грошової вимоги) не вимагається. Згідно із ч 5 ст. 7 ЗУ «Про факторинг» Документально оформлений правочин про відступлення прав грошових вимог є невід`ємною частиною договору факторингу та має містити: 1) опис права грошової вимоги, що відступається; 2) відомості про момент передачі права грошової вимоги фактору; 3) ціну права грошової вимоги. 6. Нормативно-правовими актами Національного банку України можуть передбачатися додаткові вимоги до змісту договору факторингу. Відповідно до\~ст.\~10 ЗУ «Про факторинг»: 1. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі допускається виключно у випадку, якщо це передбачено договором факторингу, а також у випадку, якщо наступне відступлення здійснюється на підставі договору конфіденційного факторингу. 2. У випадках, передбачених\~частиною першою\~цієї статті, наступне відступлення права грошової вимоги здійснюється на підставі договору факторингу відповідно до положень цього Закону. 3. Вид факторингу (факторинг без регресу або факторинг з регресом) за договором факторингу, на підставі якого здійснюється наступне відступлення права грошової вимоги, не залежить від виду факторингу (факторинг без регресу або факторинг з регресом) за договором факторингу, на підставі якого фактор, який здійснює наступне відступлення права грошової вимоги, набув відповідне право грошової вимоги. Згідно із\~ст.\~11 ЗУ «Про факторинг» : 1. Реєстр відступлень права грошової вимоги за договорами факторингу (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, що включає: 1) публічний електронний реєстр, призначений для реєстрації відступлення прав грошової вимоги за договорами факторингу, оприлюднення в режимі реального часу інформації про зареєстровані відступлення прав грошової вимоги; 2) електронну систему факторингу, що забезпечує реєстрацію осіб, автоматичне розміщення, отримання і передавання інформації та документів в електронній формі під час відносин, що виникають на підставі договору факторингу, користування сервісами з автоматичним обміном інформацією, доступ до якої здійснюється за допомогою мережі Інтернет. 2. Адміністратором та держателем Реєстру є державний орган або суб`єкт господарювання державного сектору економіки, визначений Кабінетом Міністрів України. Створення та функціонування Реєстру, у тому числі його програмно-технічних засобів, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, міжнародної технічної допомоги та з інших джерел, не заборонених законом. Власником Реєстру, в тому числі його програмно-технічних засобів та виключних майнових прав на його програмне забезпечення, є держава в особі держателя Реєстру. Порядок ведення Реєстру затверджується Кабінетом Міністрів України. 3. Ведення Реєстру здійснюється з використанням програмного забезпечення, що забезпечує його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави. Реєстр інтегрується із системою електронної взаємодії електронних ресурсів, визначеною Законом України "Про публічні електронні реєстри". Обробка та захист персональних даних у Реєстрі здійснюються відповідно до ЗУ "Про захист персональних даних". Заходи щодо створення, впровадження та супроводження програмного забезпечення Реєстру, щодо технічного і технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, а також технічні та технологічні заходи щодо надання доступу до Реєстру здійснюються адміністратором відповідно до законів України "Про захист персональних даних", "Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах". 4. До Реєстру вносяться відомості про відступлення права грошової вимоги за договором факторингу, визначені ч.3 ст. 13 цього Закону, про зміну цих відомостей, інформація про анулювання запису про реєстрацію відступлення права грошової вимоги та про зміну такої інформації. Інформація, що міститься у Реєстрі, відповідно до порядку доступу до неї поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. До відкритої інформації належать відомості про наявність чи відсутність у Реєстрі записів про відступлення права грошової вимоги за базовим договором на запитувану дату (крім майбутньої) щодо конкретного клієнта із зазначенням: відомостей про фактора, якому відступлене право грошової вимоги; короткого опису відступленого права грошової вимоги, що дозволяє ідентифікувати відступлене право грошової вимоги, без зазначення боржника та вартості відступленого права вимоги; інформації про повне чи часткове відступлення права грошової вимоги за базовим договором. 5. Держатель Реєстру: 1) забезпечує ведення Реєстру; 2) забезпечує будь-яким особам вільний цілодобовий доступ у режимі реального часу через мережу Інтернет до відкритої інформації, що міститься у Реєстрі, з можливістю її безкоштовного пошуку за різними критеріями/наборами даних, визначеними ч.1 ст. 15 цього Закону; 3) забезпечує можливість отримання факторами, клієнтами та боржниками інформації (у тому числі з обмеженим доступом), що міститься у Реєстрі, в обсязі та порядку, визначених порядком ведення Реєстру; 4) надає витяги з Реєстру, що містять інформацію про наявність чи відсутність записів про відступлення права грошової вимоги в Реєстрі відповідно до ч.3 ст. 15 цього Закону; 5) стягує плату за внесення записів до Реєстру та надання витягів з нього; 6) забезпечує можливість доступу до електронної системи факторингу факторів, клієнтів та боржників; 7) виконує інші функції та повноваження відповідно до законодавства. 6. Держатель Реєстру відповідно до порядку ведення Реєстру проводить реєстрацію фактора, надає йому доступ до Реєстру та право здійснювати реєстраційні дії в Реєстрі. Відповідно до\~ст.\~18 ЗУ «Про факторинг»: 1. Пріоритет відступлення права грошової вимоги визначається за часом реєстрації такого відступлення відповідно до цього Закону незалежно від моменту укладення договору факторингу (правочину про відступлення права грошової вимоги в межах рамкового договору факторингу) та моменту виникнення права грошової вимоги. 2. Реєстрація відступлення права грошової вимоги, що відбулася раніше, має пріоритет. Зареєстроване відступлення права грошової вимоги має пріоритет над незареєстрованим відступленням права грошової вимоги. 3. Якщо пріоритет обтяження на право грошової вимоги виник відповідно до ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" раніше, ніж дата внесення до Реєстру запису про відступлення того самого права грошової вимоги відповідно до цього Закону, вважається, що фактор набув обтяжене право грошової вимоги та обтяжувач матиме право задовільнити забезпечену обтяженням вимогу за рахунок такої грошової вимоги відповідно до ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" без урахування прав фактора. У такому разі фактор матиме право отримати кошти, що перевищують грошову суму, отриману обтяжувачем за відповідним правом грошової вимоги, над розміром забезпеченої обтяженням вимоги. За ч.\~6.\~ст.\~18 ЗУ «Про факторинг»: у разі внесення змін до запису в Реєстрі у зв`язку з наступним відступленням права грошової вимоги іншому фактору пріоритет переходить до того фактора, якому попередній фактор відступив право грошової вимоги. Згідно із ч.1 ст. 21 ЗУ «Про факторинг», відступлення права грошової вимоги не змінює умови базового договору, у тому числі права та обов`язки боржника, розмір, строк (термін), порядок та умови виконання грошової вимоги, крім визначених п.10 ч.1 ст. 20 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно із ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (ст. 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). При цьому договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються (п. 49 Постанови ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18), а правова природа відповідного договору незалежно від його назви 2 визначається, виходячи зі змісту прав та обов`язків сторін договору (п. 9.5 Постанови ВП ВС від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20). Щодо оплатності та ціни правочинів (п.п. 60-62 Постанови) При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. При цьому, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України) (п. 62 Постанови ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). Відповідно до ст. 1081 Відповідальність клієнта перед фактором: 1. Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 2. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно із ст. 1083 Наступне відступлення права грошової вимоги: 1. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 2. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Оцінка судом аргументів сторін, доказів. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК «…Особи,\~які беруть\~участь у\~справі,\~зобов?язані добросовісно\~здійснювати свої\~процесуальні права\~і виконувати\~процесуальні обов?язки». Зазначене свідчить, що заочне провадження є однією з гарантій позивача на отримання своєчасного судового захисту своїх прав, а також значно зменшує можливості відповідача зловживати своїми процесуальними правами, зокрема, шляхом затягування процесу розгляду справи. Отже під час перебування справи на розгляді в суді, відповідач неодноразово без поважних причини не з`являвся в судові засідання, що призводить до невиправданого затягування розгляду справи та порушення прав учасників процесу, зокрема позивача. Не зважаючи на те, що суд неодноразово переносив розгляд справи на місяць однак, відповідач продовжує не з`являтись в судові засідання, і при цьому не надає доказів, що підтверджує поважність причин його неявки, що свідчить про зловживання ним своїх процесуальних прав, свідоме ігнорування судового виклику та затягування судового процесу. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. У свою чергу відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості перед позивачем. Відповідач не скористався можливістю надати суду свій розрахунок заборгованості, який би він вважав правильним. Відповідач у Заяві про перегляд заочного рішення зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим. В той же час представник позивача адвокат Тараненко А.І. подав Додаткові пояснення у справі, добре та логічно відповів на всі запитання відповідача, спростував усі заперечення, обґрунтував всі підстави законності позовних вимог. Суд за клопотанням представника позивача витребував від АТ «Райфайзен Банк» докази, що становлять банківську таємницю та підтверджують здійснення перерахування кредитних коштів відповідачу. Згідно із ст. 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Неявкою до судового засідання відповідача є його фактична відсутність, як відповідача під час розгляду справи. До того ж необхідно враховувати, що неявкою відповідача є його особиста відсутність, а також відсутність його представника. Так відповідно до ст. 38 ЦПК: Сторони можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника, та ст. 44 ЦПК: можливості вчинення представником усіх процесуальних дій від імені особи, яку він представляє, отже, у ч. 1 ст. 224 ЦПК законодавець має на увазі під неявкою відповідача його особиста відсутність, а також відсутність його представника. Якщо розглянути наслідки неявки у судове засідання сторін судового процесу з боку цивільного провадження, які визначені статтею ст. 233 ЦПК України варто особливу увагу звернути до ч. 4: у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином суд дійшов думки про необхідність постановити заочне рішення в даній справі. Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, отримані кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість, згідно статей 526, 1054 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 87\~892,24 грн., яка підтверджена розрахунком попереднього кредитора ТОВ «Таліон\~плюс», та відповідачем не спростована. Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач у передбаченому законом порядку набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до Постанови ВС/КЦС у справі № 278/2177/15-ц від 17.12.2021, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. «Розрахунок заборгованості за Кредитним договором, що наданий АТ «Укрсоцбанком» разом із позовною заявою є належним, достовірним, допустимим та достатнім доказом, що підтверджує наявність заборгованості [PERSON] , за невиконання нею своїх зобов`язань. Крім того, заява про перегляд заочного рішення не містить відомостей про виконання відповідачем зобов`язання, у той час, як АТ «Укрсоцбанк» довів невиконання кредитного договору Відповідачем, належним чином оформленим розрахунком заборгованості. У випадку, якщо Відповідач не погоджується із наданим розрахунком, останній повинен надати до суду контр-розрахунок та докази здійснення платежів на погашення кредитної заборгованості.» Зі слів відповідача про заочне рішення він дізнався із телефонного застосунку «Дія». Надати свої заперечення у справі відповідач не міг по не залежним від нього причинам, оскільки не знав про розгляд справи за своєї участі, ухвалу про відкриття провадження у справі не отримував, із текстом позовної заяви не був ознайомлений та не знав її змісту. Відповідно до п. 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформлюється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі Судової влади України. Друга судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №201/6092/17 зазначила, що судовий виклик за допомогою SMS є належним лише у разі подання учасником справи заяви про таке інформування. Зі слів відповідача, матеріали справи не містять, жодної, заяви чи клопотання відповідача про надсилання судових повісток SMS-повідомленнями, і не можуть містити, оскільки відповідачеві не було відомо про розгляд справи. У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином. Судова повістка була подана 03.03.2025, АТ Укрпошта повернула 13.03.2025; 09.06.2025 Ухвала була подана, АТ Укрпошта повернула 23.06.2025; Ухвала була подана 25.06.2025, АТ Укрпошта повернула 15.07.2025. Згідно із інформацією з сайту АТ Укрпошти відповідач отримав посилку №0505250132594 позовну заяву з додатками від 20.11.2025. Враховуючи, що відповідач був обізнаний про позов на його імя, позовні вимоги, забрав особисто в м. Ржищів, отже повинен слідкувати за розглядом його справи і забирати листи з Ухвалами та повістками, перевірити інформацію на сайті суду, або особисто прийти в суд і дізнатися відкриту інформацію. Проігнорувавши отриману позовну заяву відповідач самостійно прийняв рішення відмовитися від своїх прав і обов`язків в судовому процесі: не надав відзив, не прийшов на судовий розгляд та не надав пояснення по справі, не подав докази і не заперечував позовних вимог, не цікавився відкритою інформацією. Враховуючи, що відповідно до ч. 1ст. 287 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, суд вважає за можливе розглянути заяву про перегляд заочного рішення за відсутності учасників процесу. Як вбачається з матеріалів справи, на адресу відповідача [PERSON] було надіслано копію заочного рішення від 01.05.2025, яке повернулося до суду у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою . Разом із Заявою про перегляд заочного рішення відповідачем було подано Заяву про поновлення строку на перегляд заочного рішення, Клопотання про долучення як учасника та ознайомлення з матеріалами судової справи, Заява про розгляд справи без участі відповідача: [PERSON] не може бути присутній у судових засіданнях для розгляду справи у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та введенням воєнного стану на усій території України відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Суд бере\~до уваги: не дивлячись на воєнний стан в Україні», відповідач отримав в м. Ржищів лист з позовною заявою, разом з тим слідкувати за розглядом справи, цікавитися інформацією з сайту суду, телефонувати в суд не вважав за потрібне. Лист з позовною заявою відповідач отримав 20.02.2025 у м. Ржищів, яке знаходиться далеко від лінії фронту; Ржищівський міський суд працює за звичайним графіком під час воєнного стану і канцелярія приймає відвідувачів, які хочуть отримати інформацію по своїх судових справах. Введення воєнного стану на усій території України відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», загально відомий факт, який не забороняє і не заважає громадянам України на неокупованих територіях України: отримувати та надсилати поштову кореспонденцію, перевіряти інформацію по справі на сайті суду, телефонувати до суду для отримання інформації по справі, відвідувати судові засідання та направляти відзив на позовну заяву, надавати суду свої докази по справі, надавати свої розрахунки. Відповідачем не було заявлено про перебування на окупованій території чи про власну мобілізацію. Отже, відповідачем не доведено того, що він не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки в таке судове засідання з поважних причин. Навмисне неотримання відповідачем листів надісланих судом на його адресу, не може бути підставою для підтвердження неналежного його повідомлення. Суд звертає увагу на судову практику: Ухвала Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20 Вважаємо, що ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення (надсилання чи не надсилання рекомендованого листа), а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове рішення. Якщо особа знає або не може не знати про судове рішення, саме лише ненадсилання їй тексту рішення рекомендованим листом є формальним порушенням і не повинно мати правового значення, адже правову мету досягнуто. За формального підходу, ненадсилання особі судового рішення рекомендованим листом, як це передбачено статтею 251 КАС України, свідчить про те, що його не вручено. Однак на практиці навіть дотримання такого порядку не гарантує, що особа знає про судове рішення. Навіть якщо хтось розписався про отримання листа, то невідомо чи це був особисто учасник справи, чи відкрито листа, чи прочитано судове рішення. Закон лише виходить з презумпції, що учасник справи повинен дізнатися, не може не знати про текст судового рішення, надісланий йому поштою рекомендованим листом. Тобто діє презумпція обізнаності. Цю ж презумпцію обізнаності слід застосовувати і до випадків інформування учасника справи про судове рішення альтернативними способами повідомлення. Тим більше, така презумпція вже застосовується під час вручення повісток. Ухвала Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20: «Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989). Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи. Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно. Однак поки що не обов`язкове.» Ухвала Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20; «Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд. Рада суддів України неодноразово (востаннє рішенням № 26 від 06.08.2022) закликала суди та учасників процесу використовувати більш ощадливі методи роботи, користуватися перевагами дистанційного та електронного судочинства. В умовах війни кожна заощаджена гривня - вклад у перемогу. Це вже питання не лише грошей, а й національної безпеки. Презумпція обізнаності покладає на учасника справи обов`язок довести незнання про повідомлення, надіслане судом. Слід виходити з принципу порядності працівників суду. Перебуваючи під присягою державного службовця, розуміючи кримінально-правові наслідки підробки, не має підстав вважати, що вони можуть фальшувати докази повідомлення. То ж коли працівник суду передає телефонограму і фіксує це відповідним документом, недостатньо заперечити її отримання. Коли надсилає листа на електронну пошту чи телефон учасника (sms чи у месенджер), недостатньо сказати «Я його не читав!» Щоб спростувати презумпцію обізнаності, учасник повинен надати відповідні докази «незнання». Рішення ЄСПЛ у справі "Лопушанський проти України", заява № 27793/08, рішення від 02.02.2017 п. 65. Суд також встановлював, що ст. 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму вручення судової пошти (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Орамс проти Кіпру» (Orams v. Cyprus), заява № 27841/07, від 10 червня 2010 року). Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи (див. рішення у справі «Загородніков проти Росії» (Zagorodnikov v. Russia), заява № 66941/01, п. 31, від 07.06.2007). Проте вимогу щодо рівності сторін було б позбавлено змісту, якби сторону провадження не було повідомлено про судове засідання у спосіб, який дав би їй можливість взяти участь у ньому, якщо він або вона вирішить скористатися встановленим національним законодавством правом з`явитися у судове засідання (див. зазначене рішення у справі «Загородніков проти Росії» (Zagorodnikov v. Russia), п. 30). Ухвала Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 210/5129/17: «Як вбачається з трекінгу відстеження поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 0102933304520, 27.04.2021 поштове відправлення надійшло до місця вручення, а 05.05.2021 відправлення не було вручене адресату з невідомих причин. Поштове відправлення знаходилось у місці вручення з 27.04.2021 до 26.05.2021, після чого було повернуто за зворотною адресою. Проте 29.05.2021 поштове відправлення повернуто до місця вручення і вручено позивачу 31.05.2021. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу сторони є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду. Аналогійний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б.» Ухвала Верховного Суду від 07.07 2021 у справі № 210/5129/17: «Крім того, Суд зазначає, що позивач повинен самостійно організувати відносини з оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою тощо, з метою забезпечення отримання надісланої йому кореспонденції уповноваженою особою. Правова позиція аналогічного змісту висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 13.06.2018 у справі № 820/6755/16, від 17.10.2019 у справі № 420/5895/18. З огляду на викладене, Верховним Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення заявника про відкриття касаційного провадження у справі № 210/5129/17, відповідна ухвала була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень з 23.04.2021, а копія ухвали не була отримана з невідомих причин. Суд враховує, що відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України однією із засад (принципів) адміністративного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. Згідно з п. 11 ч.1 ст. 4 КАС України це означає найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічноправових відносинах.» Таким чином, відповідач скористався своїми процесуальними правами настільки, наскільки вважає це за потрібне. Суд не може вимагати від відповідача надати додаткові докази, оскільки це буде порушенням принципу змагальності. Тому суд критично ставиться до твердження заявника про позбавлення його можливості бути присутнім в судовому засіданні та захищати свої права, заявник не приймав участі в розгляді даної справи з власного. Таким чином, відповідач не скористався наданими процесуальними правами. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Позовна заява мотивована тим, що відповідач внаслідок не виконання належним чином умов кредитного договору допустив утворення заборгованості за кредитом. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою, відповідно до змісту договору, наданого позивачем розрахунку боргу та вимог чинного законодавства для задоволення позову. Варто відзначити, що відповідач не оспорює використання кредитних коштів. Представник Відповідача посилається на практику Верховного Суду України. Однак, судові справи на які посилається відповідач не є аналогічними. Посилання на судову практику є доцільним та обґрунтованим лише в тому випадку, коли конкретні справи мають суттєві аналогії в правових підставах, фактичних обставинах або правовому регулюванні, що дозволяє провести належну порівняльну оцінку та застосувати правову норму у схожій ситуації. На переконання Великої Палати ВС, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Проте, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається фактичним обставинами кожної конкретної справи. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved