Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

Позивач, звернулась до суду із вказаним позовом, в якому посилається на те, що вона зі своїм сином [PERSON] зареєстровані та проживають в будинку [ADDRESS] . По сусідству проживає відповідачка по справі [PERSON] . Їхні будинки обслуговує спільна земельна ділянка, частину якої позивач не може тривалий час приватизувати по вині відповідачки. Позивач вказує, що відповідачка самовільно встановлює межі земельної ділянки, якою вона бажає користуватися (володіти) не зважаючи на те, яку вона частку у домоволодінні займає. Позивач в свою чергу завжди наполягала на тому, що згідно ст.88 ЗК України розмір земельної ділянки, якою позивач має право користуватися (володіти) повинен відповідати розміру її частки у будинковолодінні. Саме з цих причин позивач не може узаконити своє право як землекористувач і встановити непорушені межі такого землеволодіння (землекористування). Позивач зазначає, що відповідачка не тільки умисно порушує законне право позивача на землекористування, але й нищить плодові дерева останньої, які на думку відповідача їй заважають. Позивач вважає, що дії відповідачки по справі [PERSON] щодо не надання позивачу погодження на приватизацію належної їй частини земельної ділянки є такими, що порушують ч.2 ст.152 ЗК України та особисті права позивача на приватизацію. Тому просить, визнати неправомірною відмову відповідачки [PERSON] від підписання акту погодження меж земельної ділянки; встановити порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування земельну ділянку площею 0.0425 га у межах зазначених у плані розподілу, виготовленому ТОВ «Інформаційно кадастровий центр»; визнати за [PERSON] право на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із відповідачкою та дозволити її подальше здійснення; судові витрати покласти на відповідачку. Заперечуючи проти позову, представник відповідача адвокат Бігун В.П. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що предмет та позовні вимоги, зазначені у прохальній частині позовної заяви не узгоджуються між собою. Так, позивачка зазначає, що через протиправні дії [PERSON] тривалий час не може встановити межі своєї земельної ділянки та приватизувати свою земельну ділянку. Однак, разом з позовом подає копію технічної документації на спірну земельну ділянку, згідно якої вбачається, що земельна ділянка сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі та їй присвоєно кадастровий номер 261060000:28:005:0230. Окрім того, як вбачається з наявного у технічній документації акту прийому передачі меж земельної ділянки [PERSON] взагалі відсутня як суміжний межівник. Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви позивачка просить визнати неправомірну відмову відповідачки [PERSON] від підписання акту погодження меж земельної ділянки та визнати за позивачкою право на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із відповідачкою та дозволити їй подальше здійснення. Просить, звернути увагу суду і на той факт, що згідно даних технічної документації на земельну ділянку, то земельна ділянка, кадастровий номер 261060000:28:005:0230 має передаватись у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , тоді як позивачка просить одноосібно визнати за нею право на приватизацію земельної ділянки, що знову таки є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги позивачки щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділивши позивачці у користування земельну ділянку площею 0,0425 га у межах зазначених у плані розподілу, виготовленому ТОВ «Інформаційно кадастровий центр» не підлягають задоволенню, оскільки згідно плану-схеми земельної ділянки встановлено, що частина земельної ділянки, кадастровий номер 261060000:28:005:0230 заходить на земельну ділянку загального користування. Просить, відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення меж та порядку користування земельною ділянкою в повному обсязі. Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому вказала, що у своєму відзиві на позов [PERSON] просить суд звернути увагу на нібито існуючу неузгодженість між предметом позову, зазначеному у позовній заяві та позовні вимоги вказані у її прохальній частині. Таку думку представниці відповідачки вважає надуманою і такою, що не потребує окремої до неї уваги. Крім цього представниця відповідачки у своєму відзиві зазначила, що крім технічної документації мною не було представлено суду жодних доказів того, що [PERSON] на протязі тривалого часу своїми діями чинила позивачці перешкоди по встановленню меж земельної ділянки та чинила спротив щодо приватизації належної позивачці земельної ділянки, яка вказана у представленій технічній документації. Дані покликання є свідченням того, що відповідачка своїй представниці надала неповну, а можливо і недостовірну інформацію щодо стану справ по даному питанню. Відповідачка має в своєму розпорядженні всі ті документи, які були надані на розгляд суду окремо. Окремо представниця відповідачки наголошує на тому, що погодження меж земельної ділянки між суміжними землекористувачами є лише другорядне (факультативне) поняття. Позивач вказує, що в конкретному випадку даний спір (з вини відповідачки) вже затягнувся на роки і їй вже давно і неодноразово відповідними органами місцевого самоврядування (до яких представниця відповідачки намагається апелювати) було чітко дано зрозуміти, що даний спір може бути вирішений лише в судовому порядку. Критикуючи посилання позивача на відсутність погодження меж з боку суміжних землекористувачів, представниця відповідачки чомусь до свого відзиву долучила «так зване» колектичне звернення. Чому «так зване», бо крім [PERSON] його ніхто не підписував. Справа в тім, що [PERSON] майже вже три роки проживає в ФРНЮ а його дружина [PERSON] , скільки ж часу в Італії. Продовжуючи свою думку, позивач не може зрозуміти доцільність долучення заяви [PERSON] про відкликання свого підпису від погодження меж позивачем земельної ділянки. Тому просить, заявлені нею позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник Коломийської міської ради подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що до матеріалів позовної заяви позивачкою долучено викопіювання з Генерального плану земельної ділянки закріпленої за будинковолодінням по [ADDRESS] , з якого вбачається, що дійсно, за будинками по [ADDRESS] та [ADDRESS] , закріплено єдину земельну ділянку загальною площею 1892 га. Однак, ні зі змісту позовної заяви, ні з документів долучених до позовної заяви не вбачається, хто саме є співвласниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , хоча саме між співвласниками будинковолодіння повинен визначатися порядок користування земельною ділянкою, закрпіленою ща будинками, які обов`язково мають бути учасниками справи, адже в результаті розгляду даної справи, судом буде прийнято рішення, яке безпосередньо вплине на їх права та обов`язки. Звернув увагу суду, що порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодінь встановлюється в межах норм безкоштовної приватизації визначених статтею 121 Земельного кодексу України. Коломийська міська рада вважає, що позовні вимоги щодо визнання неправомірною відмову відповідачки [PERSON] від підписання погодження меж земельної ділянки та визнати за позивачкою права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із відповідачкою та дозволити її подальше здійснення є неналежним способом захисту порушених прав, оскільки, лише після встановлення порядку користування земельною ділянкою, позивачка зможе звернутися до Коломийської міської ради із заявою щодо приватизації земельної ділянки, та відповідно здійснювати її приватизацію в порядку, визначеному Земельним кодексом України. Просить, врахувати зазначене пояснення при вирішенні даного спору та розгляд справи здійснювати без участі представника Коломийської міської ради. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду (суддя Беркещук Б.Б.) від 15 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду (суддя Беркещук Б.Б.) від 21 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду (суддя Беркещук Б.Б.) від 19 листопада 2024 року повернуто на стадію підготовчого судового провадження та залучено до участі Коломийську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Розпорядженням заступника керівника апарату Коломийського міськрайонного суду від 11.04.2025 року № 01-11/103/2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 11.04.2025 головуючим суддею визначено Сольського В.В. Ухвалою від 15 квітня 2025 року суддею Сольським В.В. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою від 29 травня 2025 року суддею Сольським В.В. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак її представник адвокат Федасюк Л.Д. підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, однак її представник адвокат Бігун В.П. просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник Коломийської міської ради у судове засідання не з`явився, однак у поданих письмових поясненнях, просив розгляд справи розглядати без його участі. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази на які вони посилаються як на підставу своїх доводів та заперечень, дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої, другої\~статті 13 Конституції України\~земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Згідно зі\~статтею 14 Конституції України\~земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 103 ЗК України\~власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Ч. 1\~ст. 116 ЗК України\~передбачено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їй повноважень. Частинами 1, 2\~ст. 152 ЗК України\~визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2, 5\~ст. 158 ЗК України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (пункт 10 частини другої\~статті 16 ЦК України). Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої\~статті 129 Конституції України). Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення(частина друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Як слідує із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, НВ-7100551872022, земельній ділянці, яка знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 0,0425 га присвоєно кадастровий номер 2610600000:28:005:0230. Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня (а.с.18). Згідно технічного завдання з розроблення проектної (технічної) документації від 02.08.2022 року, замовниками якого є [PERSON] та [PERSON] , а виконавець ТОВ «Інформаційно-кадастровий центр», мета роботи є розробка технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відмовлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, загальною площею 0,0425 га (425,00 кв.м.) (а.с.6). Як слідує із кадастрового плану земельної ділянки та відомостей про встановлені межові знаки, вказана земельна ділянка, що планується для встановлення (відновлення) меж [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] межує (чи межуватиме після встановлення) з: Коломийською міською радою (кад.номер не присвоєно); [PERSON] (кад. номер 2610600000:28:005:0118); [PERSON] (кад. номер 2610600000:28:005:0203); Коломийською міською радою (кад.номер не присвоєно); Коломийською міською радою (вул.Київська) (кад.номер не присвоєно). При кадастровій зйомці встановлених межових знаків виявлено. Перенесення меж земельної ділянки в натуру не відбудеться після затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). У відомості наявні підписи суміжних землекористувачів та власників [PERSON] та [PERSON] (а.с.16,17). Однак, згідно заяви [PERSON] , яка адресована Коломийському міському голові від 23.08.2022р., [PERSON] просить відкликати його підпис щодо погодження меж земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 21.11.2023 р. №2, було заслухано [PERSON] , стосовно погодження йому земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак комісія вирішила рекомендувати з даним питанням звернутися до суду (а.с.26). Як вбачається із припису виданого 25 липня 2003 року Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю, [PERSON] на самовільне будівництво гаража по [ADDRESS] . У результаті перевірки встановлено порушення ст.24, 29 Закону України «Про планування та забудову територій». Запропоновано негайно припинити виконання будівельних робіт до отримання відповідного дозволу (а.с.51). Згідно плану-схеми земельної ділянки в [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися із заявою для виготовлення технічної документації із землеустрою за вищевказаною адресою, для присвоєння кадастрового номера на підставі права власності на нерухоме майно. Однак, після проведення геодезичних робіт, було виявлено, що земельна ділянка не може бути сформована та зареєстрованому в Державному земельному кадастрі, так як частина земельної ділянки вже сформована і їй присвоєно кадастровий номер, що своїми межовими лініями заходить на земельну ділянку загального користування (а.с.66). Відповідно до заяви, поданої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Коломийської міської ради, останні просили зупинити розгляд заяви [PERSON] , власниці сусіднього будинку [ADDRESS] про затвердження документації із землеустрою кадастровий номер 2610600000:005:0230. Зокрема, просили надати дозвіл на внесення змін у конфігурацію і площу земельної ділянки з кадастровим номером 2610600000:005:0230 та призначити комісію про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] на які розташовані будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] (а.с.72-73). Як слідує із листа Коломийської міської ради, відповідно до протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування від 04.07.2023 №2, за результатами розгляду звернення, рекомендовано запросити межівників на наступну комісію. Додатково проінформували, що питання затвердження технічної документації і надання у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , було включено у порядок денний сесії міської ради, яка відбулася 19.01.2023 року. Рішення із даного питання не прийнято, у зв`язку з тим, що не набрало необхідної кількості голосів для прийняття рішення. Повторно до Коломийської міської ради [PERSON] та [PERSON] із клопотанням про надання земельної ділянки у власність не звертались (а.с.70). Пунктами б-г частини 1\~статті 81 Земельного кодексу України\~визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини. Згідно зі\~ст. 118 Земельного кодексу України, в редакції на 2022 року, встановлено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до\~Закону України «Про землеустрій»\~технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Отже, право на розроблення вказаного виду Технічної документації на земельну ділянку надається громадянину, якому належить право власності на жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що розташовані на цій земельній ділянці. З копії Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеної ТОВ «Інформаційно кадастровий центр», убачається, що позивачка фактично має у користуванні земельну ділянку площею 0,0425 га за адресою [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зі складеного кадастрового плану земельної ділянки, наявного в технічній документації, вбачається що суміжними користувачами та землевласниками земельної ділянки є Коломийська міська рада, гр. [PERSON] (з/д з кадастровим номером 2610600000:28:005:0118) та гр. [PERSON] (з/д з кадастровим номером 2610600000:28:005:0203). Відповідачка [PERSON] не є суміжним користувачем до земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачки, тому погодження меж з нею закон не вимагає. Разом з тим, суд звертає увагу на правові позиції верховного Суду з даного питання. Так, постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) надано висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Аналогічний правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду України від 28 березня 2018 року №681/1039/15-ц; постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 350/1137/16-ц (провадження № 61-14260св18). Як вже зазначалось судом вище, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята статті 118 ЗК України). Як слідує з листів Коломийської міської ради від 17.07.2023 (а.с. 69, 70), питання затвердження технічної документації і надання у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] було включено у порядок денний сесії міської ради, яка відбулася 19.01.2023 року. Рішення із даного питання не прийнято у зв`язку з тим, що не набрало необхідної кількості голосів для його прийняття. Повторно до управління земельних відносин та майнових ресурсів Коломийської міської ради [PERSON] та [PERSON] із клопотанням про надання земельної ділянки у власність не зверталися. За відсутності відмови органу місцевого самоврядування в наданні у власність позивачки спірної земельної ділянки, суд не вбачає порушення права позивачки на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні. Статтею 88 ЗК України\~визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, 0а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно зі статтями\~125, 126 ЗК України\~право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. З огляду на вказані правові норми встановлення порядку користування земельною ділянкою можливе за рішенням суду, якщо між співвласниками земельної ділянки не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування нею. Під час розгляду справи судом не здобуто доказів того, що спірна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,0425 га перебуває у спільному користуванні позивачки і відповідачки, а тому між ними існує спір щодо порядку користування нею. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка є сформованою за Технічною документацією, виготовленою за заявою [PERSON] та [PERSON] . Спору щодо порядку користування вказаною земельною ділянкою між її співвласниками не існує. З огляду на це вимога позивачки про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою та виділення їй в користування спірної земельної ділянки є безпідставною. Судом встановлено, що 21.11.2023 року на засіданні комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування (протокол а.с. 26) розглядалось питання [PERSON] щодо визначення меж земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рекомендовано звернутися для вирішення питання до суду. Таким чином, судом встановлено існування спору щодо меж земельної ділянки у сусідніх землекористувачів позивачки. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ульянов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. За такого, позивачка не довела належними та достатніми доказами те, що на час розгляду даної справи відповідачкою порушуються позивачки і що вони потребують захисту у спосіб, про який йдеться у позовній заяві. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed