Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2024 року до відома позивача було доведено наказ відповідача за №187-о від 05.11.2024 року «Про скорочення штатної чисельності працівників жіночої консультації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера», згідно якого з 06 січня 2025 року позивача буде звільнено з посади лікаря-акушера-гінеколога жіночої консультації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера. Того ж дня, позивач отримав повідомлення про заплановане вивільнення за №1098 від 05.11.2024 року. Після цього, позивач скерував лист відповідачу, в якому зазначив про його трудовий стаж, який становив більше 30 років та наявність у нього встановленої 2 групи інвалідності, причина якої є «трудове каліцтво». Разом з цим, позивачем отримано відповідь, де зазначено про скорочення саме посади лікаря-акушера-гінеколога жіночої консультації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера, а не особисто його. При цьому, позивач вказує на те, що незважаючи на його освіту за спеціальністю «лікувальна справа» та кваліфікацію «лікаря-лікувальника» відповідачем не було запропоновано іншої посади, яка б могла відповідати його спеціальності та кваліфікації, чим порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Крім цього, позивач зазначив, що серед усіх інших працівників було звільнено лише його. Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №9-к від 06.01.2025 року КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» «Про звільнення» поновивши [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення 0,5 ставки КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ». Також, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2025 року по день набрання рішенням по справі законної сили та 200 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2025 року провадження у справі відкрито та призначено справу до підготовчого засідання (том 1 а.с. 54-55). 12 березня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано відзив відповідача, згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зважаючи на дотримання відповідачем вимог КЗпП при звільненні позивача з посади лікаря-акушера-гінеколога жіночої консультації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера. Зокрема, кожного року між КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» та Національною службою здоров`я України укладаються договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій. Відтак, підприємство отримує кошти за кожну медичну послугу, яка надана лікарем КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ», тобто підприємство заробляє саме на себе. Так, відповідно до відомостей, які містяться у розпорядженні підприємства та направляється до НСЗУ, як лікар акушер-гінеколог позивач надає критично низьку кількість медичних послуг у порівнянні із лікарями аналогічної спеціальності, чим самим створює збитки підприємству. З приводу трудового каліцтва позивача, відповідач зазначив, що останнє не пов`язане із трудовою діяльністю на підприємстві, оскільки отримане позивачем ще у 1988 році. Разом з цим, у висновку про умови та характер праці зазначено, що позивачу протипоказана робота із значним фізичним навантаженням, психо-емоційним та вираженим стато-динамічним навантаженням. Відтак, наявні протипоказання, які фактично унеможливлюють трудову діяльність на підприємстві як закладі охорони здоров`я. Крім того, наданими позивачем документами підтверджено, що останній є лікарем акушер-гінекологом, а спеціальність та кваліфікація не дає права обіймати позивачу посади лікарів інших спеціальностей. Відповідачем також зазначено, що інших вакантних посад із спеціальністю та кваліфікацією лікаря акушер-гінеколога за період з 05.11.2024 року по 06.01.2025 року на підприємстві не було про, що було повідомлено позивача листом за №2274 від 09.12.2024 року (том 1 а.с. 68-152). 18 березня 2025 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погоджується з позицією відповідача. Зокрема, зазначив, що фінансування підприємства здійснюється з різних джерел, що унеможливлює прийняття рішень відповідачем по кадровим питанням виключно на підставі «продуктивності». З відзиву на позовну заяву не можливо встановити чому в разі скрутного матеріального становища відповідача та роботи лікарні на рівні окупності було звільнено тільки одного лікаря акушер-гінеколога, а не декілька. Крім цього, відповідач міг запропонувати позивачу іншу посаду, нижчу аніж посада лікар акушер-гінеколог, оскільки позивач міг би виконувати іншу роботу, яка потребувала меншої кваліфікації. Також, позивач вказує, що його стан здоров`я перебуває у належному стані для подальшої праці лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення (том 1 а.с. 154-165). 19 березня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано заперечення відповідача на відповідь на відзив позивача, де зазначено про невідповідність дійсності тверджень позивача. Зокрема, на підприємстві відсутні нижчі посади, які б могли відповідати освіті і кваліфікації позивача, оскільки середній медичний персонал так само має відповідну освіту, яка суттєво відрізняється від лікарської спеціальності та має відповідну специфіку, що так само не дає можливості позивачу її обіймати, виходячи із наявних у відповідача документів. Також, відповідач вказує на те, що суб`єктивні відчуття здоров`я позивача не можуть бути доказом його здоров`я (том 1 а.с. 166-169). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2025 року витребувано від КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ», зареєстрованого за адресою: Україна, 90202, м. Берегове, вул. Ліннера Бертолона, 2: - штатний розпис КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ», який діяв станом на 01.01.2024 року, 05.11.2024 року та 06.01.2025 року; - завірену копію наказу №187-о від 05.11.2024 року «Про скорочення штатної чисельності працівників жіночої консультації КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» та «Повідомлення про заплановане вивільнення» за №1098 від 05.11.2024 року; - довідку про середній заробіток [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , виготовлену із урахуванням положень Кодексу законів про працю України та «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (том 1 а.с. 196-198). Також, 16 квітня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області підготовче засідання закрито, а справу призначено до розгляду по суті (том 1 а.с. 200-202). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Крім цього, вважав його звільнення незаконним, таким що здійснено з порушенням норм трудового законодавства, тому просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. При цьому, зазначив, що трудове каліцтво було набуте ним ще в інституті, а не під час роботи в лікарні. Також, позивач підтвердив, що ним було отримано повідомлення відповідача про заплановане вивільнення. Представник позивача адвокат Попович Ш.О. в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити в повному обсязі, оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням чинного законодавства, а доводи відповідача не знаходять свого підтвердження. Представник відповідача КНП «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» адвокат Орябко М.В. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у позові в повному обсязі. Пояснивши, що трудове каліцтво позивача не пов`язане із його роботою у поліклінічному відділенні, лікарня як комунальний заклад фінансується за рахунок наданих лікарями послуг. Крім цього, зазначив, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі, а для пропозиції іншої посади позивачу необхідно було б пройти перекваліфікацію. Також, представник відповідача зазначив, що заявлений розмір моральної шкоди є не спів мірним із тими стражданнями, які поніс або міг понести позивач. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Частиною 1 статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, провадження № 61-312св17, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, провадження № 61-1214св18, від 30 вересня 2021 року у справі №\~462/1930/19, провадження № 61-1981св20, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №187-о від 05 листопада 2024 року, виданого КОМУНАЛЬНИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «БЕРЕГІВСЬКА ЛІКАРНЯ ІМЕНІ БЕРТОЛОНА ЛІННЕРА БЕРЕГІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ» «Про скорочення штатної чисельності працівників жіночої консультації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера» у зв`язку із проведенням оптимізації КНП Берегівська лікарня ім. Б.Ліннера та з метою раціонального використання бюджетних коштів,

Outcome: dismissed