Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

13.08.2024 року представник позивача Любарець С.С. звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. 11.02.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 27.04.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Син [PERSON] залишився проживати з матір`ю, а син [PERSON] - з батьком. Оскільки з цих підстав між сторонами виник спір, позивач звернувся до суду. Рішенням суду від 25.08.2016 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визначено місце проживання сина [PERSON] разом з ним. З 2016 року і по теперішній час відповідачка жодного разу не провідувала сина, не цікавилась його життям, не телефонувала, не брала участі у вихованні дитини. Навесні 2022 року [PERSON] разом з сином [PERSON] виїхала до Республіки Польща, де і проживає по сьогодні. Як стало відомо позивачу, в березні 2023 року вона знаходилась на лікуванні в стаціонарі психіатричного відділення в місті Седльце, але точної адреси позивачу достеменно не відомо. Всі питання щодо виховання та забезпечення сина [PERSON] вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки відповідачки. Крім того, [PERSON] не забезпечує дитину матеріально. З огляду на викладене вище, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, зобов`язано виконавчий комітет Нікопольської міської ради надати на адресу суду затверджений висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.26-27). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.03.2025 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду (а.с.69-70). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату слухання справи повідомлялась, шляхом направлення за місцем її реєстрації судової повістки з рекомендованим повідомленням, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.85), який повернувся на адресу суду, як не вручений, за відсутністю адресата за вказаною адресою. Крім того, судом опубліковано оголошення про час та місце розгляду справи на сайті Судової влади України. Своїм правом відповідачка не скористалась, відзиву на адресу суду у встановлений законом строк не направила, причину неявки суду не повідомила, заяву про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі суду не надала. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає нормам ч.8 ст. 178 ЦПК України. У відповідності до положень ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, оскільки відсутні заперечення позивача щодо заочного розгляду справи. В судовому засіданні позивач та його представник, кожен окремо, на позовних вимогах наполягали, просили позбавити батьківських прав [PERSON] оскільки вона без поважних причин самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Представник третьої особи Пізня А.Ю. в судовому засіданні підтримала висновок Служби в справах дітей Нікопольської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, додатково пояснила, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Суд, заслухавши сторони, пояснення малолітньої дитини, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідачка є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження (а.с.13). Батьки дитини перебували у шлюбі з 11.02.2012 року, але рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.04.2016 року шлюб між ними розірвано. В рішенні зазначено, що сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, їх спільна дитина [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з матір`ю, а син [PERSON] , [INFO] залишився проживати разом з батьком (а.с.14). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.08.2016 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17). Батько разом з дитиною зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.10), але змушені були виїхати з м. Нікополя через постійні обстріли військами рф, з 31.08.2022 року мають статус внутрішньо переміщеної особи та зареєструвались за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Факт проживання дитини з батьком підтверджується письмовими доказами та показами свідків. В довідці №44/29 -2024 від 14.02.2024 року, наданій директором гімназії №3 РНМ Тетяною Андрійчиковою , зазначено, що мати [PERSON] не брала участі у вихованні сина, не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, на бере участі у батьківських зборах (а.с.18). Крім того, Службою в справах дітей Нікопольської міської ради також надано висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] . Як зазначено у висновку, [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] проживає в Республіці Польща. В телефонному застосунку «Вайбер» вона повідомила Службу в справах дітей, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Мати не проявляє зацікавленості у подальшій долі сина, свідомо, без будь-яких наявних причин самоусунулась від виховання дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не бере участі в отриманні ним освіти, не дбає про фізичний та духовний розвиток, не забезпечує харчуванням, одягом, медичним доглядом. В свою чергу, батько забезпечив дитині всі необхідні умови для нормального проживання та повноцінного розвитку(а.с.46-47). У висновку також зазначено, що [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП. Крім того, наявна інформація, що відповідачка перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні лікарні в м. Седльце, Республіка Польща, про що свідчить відповідна довідка (а.с.21). Невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків також підтвердили покази свідків в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] зазначила, що є класним керівником [PERSON] , пояснила суду, що з матір`ю дитини ніколи не спілкувалась, а вихованням сина повністю займається батько. Свідок [PERSON] засвідчила, що працює вихователем дитячого садочка, який відвідував [PERSON] . Стверджує, що мати дитини ніколи не бачила, а спілкувалась лише з батьком, наголошує, що хлопчику не вистачало материнської уваги. Свідок [PERSON] зазначила, що була класним керівником [PERSON] у початковій школі. Матір не брала участі у навчанні дитини, дитину виховує тільки батько. Малолітній [PERSON] суду пояснив, що мешкає з батьком, спочатку в м. Нікополі, а зараз в м. Кривому Розі. Бабусь і дідусів в нього немає, з мамою не спілкується. Його вихованням займається тато. Мати його покинула та поїхала за кордон, телефонує один раз на рік. Проти позбавлення матері батьківських прав не заперечує. Досліджені в судовому засіданні докази підтверджують, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не бере участі у її навчанні, вихованні, не забезпечує її матеріально, не цікавиться її здоров`ям, що негативно впливає на фізичний та моральний розвиток дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та матір`ю зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідачки, позбавлення її батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідачки на повагу до її сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Суд вважає висновок Служби в справах дітей Нікопольської міської ради обґрунтованим, в ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , без поважних причин залишила його без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А отже судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved