Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

У січні 2024 року до суду звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. В обґрунтування позову вказувала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який наразі є повнолітнім. Шлюб між сторонами було розірвано 22.01.2014 року. До початку повномасштабної війни росії проти України їх син проживав разом з матір`ю. До виповнення сину 18 років, тобто до [INFO] [PERSON] сплачував аліменти на його утримання. На даний час син навчається закордоном та за дистанційним навчанням навчається у Кременчуцькому ліцеї № 13 «Авіор» з 13.11.2023 року. Усі витрати пов`язані із навчанням та проживанням сина закордоном несе вона, [PERSON] самостійно протягом всього періоду навчання. Надавати добровільно матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] відмовляється, хоча був ініціатором виїзду сина закордон. Просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь неї аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду та до досягнення сином 23 років за умови продовження навчання. Ухвалою судді від 22 січня 2024 року відкрито провадження у справі, залучено учасників, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. 04 березня 2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Представник вказувала, що дитина сторін [PERSON] на початку війни виїхав з дружиною відповідача [PERSON] та їх дітьми в Швейцарію, де проживають як біженці та знаходяться на повному соціальному забезпеченні країни. Просила відмовити у задоволенні позову. 12 березня 2024 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Вказувала, що [PERSON] отримує у Швейцарії соціальну допомогу на їх сина [PERSON] , самостійно син цими коштами розпоряджатися не може. 12 березня 2024 року до суду звернувся [PERSON] із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів та стягнення аліментів. Вказав, що з березня 2022 року їх спільний син [PERSON] проживає у Швейцарії разом з його нинішньою дружиною [PERSON] та їх дітьми [PERSON] та [PERSON] . Крім соціального забезпечення Швейцарії він постійно перераховує сину гроші на картку. [PERSON] сина не утримує, незаконно отримала від нього аліменти у розмірі 106\~418,94 грн. за період з березня 2022 року до грудня 2023 року, які використала на власні потреби. Просив стягнути зі [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 106\~418,94 грн. та аліменти на його користь на утримання сина за минулий період, а саме, з березня 2022 року по 09.12.2023 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, з зарахуванням на картковий рахунок сина. Ухвалою суді від 15 березня 2024 року відкрито провадження у справі, відкрито провадження у справі, залучено учасників, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 28 березня 2024 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Постановлено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 08 квітня 2024 року до суду від представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] було подано клопотання про виклик свідка та про витребування доказів. 15 травня 2024 року до суду від позивача-відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. Ухвалою суду від 13 червня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду. 28 червня 2024 року до суду від представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] було подано заяву про відвід головуючого. Ухвалою суду від 28 червня 2024 року передано заяву представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Нестеренка С.Г. іншому судді цього суду для розгляду відповідно ст. 40 ЦПК України. Ухвалою судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Предоляк О.С. від 01 липня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Нестеренка С.Г. відмовлено. 29 липня 2024 року до суду від позивача-відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 22 жовтня 2024 року до суду від представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] було подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 09 травня 2025 року до суду від позивача-відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 26 травня 2025 року до суду від відповідача-позивача [PERSON] , через систему «Електронний суд», подану заяву про відвід головуючого по справі судді Нестеренка С.Г. Ухвалою суду від 27 травня 2025 року передано заяву відповідача-позивача [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Нестеренка С.Г. іншому судді цього суду для розгляду відповідно ст. 40 ЦПК України. Ухвалою судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Предоляк О.С. від 27 травня 2025 року у задоволенні заяви відповідача-позивача [PERSON] про відвід головуючого у справі судді Нестеренка С.Г. відмовлено. 21 травня 2025 року та 22 серпня 2025 року до суду надійшли письмові клопотання представника відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] про закриття справи за позовом [PERSON] до [PERSON] за відсутністю спору, у задоволенні яких ухвалою суду від 03 вересня 2025 року було відмовлено. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов кожний окремо підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Заперечували щодо задоволення зустрічного позову, з підстав, викладених у відзиві на нього. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] кожний окремо проти первісного позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на нього. Заявлений зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Третя особа [PERSON] з позовами батьків не погодився, пояснив, що йому допомогу надають як мати, так і батько, проживає за межами України у житловому приміщенні разом з батьком та його дружиною. Підтвердив, що у навчальному закладі за освітніми спеціальностями за програмами "бакалавр", "магістр" не навчається, проходить навчальні курси для отримання робітничої спеціальності "кухар", додатково працює у вільний від навчальних курсів час. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, третю особу, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступне. Як постає з пояснень учасників справи, рішень Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22 січня 2014 року у справі за № 524/9147/13-ц (про розірвання шлюбу) та від 22 вересня 2014 року у справі за № 524/7437/14-ц (про стягнення аліментів) сторони у справі, а саме позивач - відповідач [PERSON] та відповідач - позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.2001 року. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 січня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Місце проживання сина було визначено з матір`ю [PERSON] (справа № 524/9147/13-ц, провадження № 2/524/166/14). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.09.2014 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. У даній справі позивачем-відповідачем [PERSON] заявлені позовні вимоги до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на період його навчання. Відповідачем-позивачем [PERSON] заявлені зустрічні вимоги до позивача-відповідача [PERSON] про стягнення з неї безпідставно отриманих коштів у розмірі 106\~418,94 грн. та про стягнення аліментів на утримання сина за минулий період, а саме з березня 2022 року до [INFO] . Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів зі [PERSON] на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд зазначає наступне. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] навчався за заочно-дистанційною формою навчання у Кременчуцькому ліцеї № 13 «Авіор» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району з 13.11.2023 року. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України у березні 2022 року виїхав до Швейцарії з нинішньою дружиною батька [PERSON] - [PERSON] та їх дітьми, де отримали дозвіл на тимчасовий захист (статус біженців). Відповідно до Контракту попереднього інтеграційного стажування (м. Беллінцона, Швейцарія), [PERSON] з 01.09.2023 року по 31.08.2024 року проходив стажування для отримання бажаної спеціальності робітник кухні та отримував інтеграційне заохочення щомісячно у розмірі 300 швейцарських франків. Даний факт жодним учасником справи не заперечувався. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] суду підтвердила, що син виїхав у березні 2022 року з дружиною колишнього чоловіка. Знає, що син живе у сім`ї батька, погодилася на його виїзд з батьком до Швейцарії. Загальноосвітню школу у м. Кременчуці син закінчив онлайн. Допомогу сину надає, перераховує йому постійно кошти та надсилає постійно поштові посилки. До матеріалів справи стороною позивача-відповідача [PERSON] надано копії квитанцій про перерахування коштів на різні суми, де відправником вказано [PERSON] , отримувачем коштів [PERSON] , призначення платежу переказ особистих коштів (т. 2 а.с. 48-68). Відповідач-позивач [PERSON] суду повідомив, що вивіз сім`ю до Швейцарії, де нинішній дружині, дітям та сину [PERSON] дали прихисток із безкоштовним навчанням, проживанням, проїздом комунальним транспортом та медстраховкою. Син [PERSON] досяг повноліття, закінчив школу поварів, на даний час заробляє гроші та відокремився від сім`ї фінансово. Коли сину потрібні кошти надає їх добровільно, не відмовляє йому. Проживають у Швейцарії однією сім`єю, інакше якщо буде перевірка, то буде порушення умов проживання та збереження статусу, який сім`я отримала у Щвейцарії. На підтвердження допомоги сину [PERSON] , відповідач-позивач [PERSON] надав суду копії платіжних інструкцій на різні суми про перерахування коштів, де платником вказано [PERSON] , отримувача [PERSON] (т. 1 а.с. 134-138). Третя особа [PERSON] суду повідомив, що мати відправляє йому посилки і гроші, проживає у сім`ї батька, харчується у них, навчався для отримання професії кухаря та отримував виплати за вказаною спеціальністю при виконанні практних завдань. На даний час відділився фінансово від батька, щоб отримувати власні кошти. Підтвердив, що частково перебуває на утримання як батька, так і матері, кошти надають кожний із батьків. Потреби у поданні ним особистих позовів у нього немає. Додатково пояснив, що для нього є болісним те, що батьки сваряться, стосунки між ними неприязні, а позови батьків один до одного є надуманими, вважав, що вони повинні вирішити мирним способом. Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає наступне. За нормою статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 346/103/17. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Вказані висновки щодо застосування відповідних норм права, які суд в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, викладені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.02.2022 року у справі № 381/2423/20. То ж до предмету доказування у спірних правовідносинах входять обставини щодо проживання дитини, яка досягла повноліття та продовжує навчання, із позивачем; потреби такої дитини у зв`язку із цим у матеріальній допомозі; наявності у відповідача можливості надавати таку допомогу. Надаючи оцінку доводам сторін та наданим ними доказам, суд прийшов до переконання, що позивачем-відповідачем [PERSON] не доведено жодної із указаних обставин. Син сторін [PERSON] фактично проживає закордоном у Швейцарії разом із батьком з березня 2022 року і по даний час. При цьому, сама позивач-відповідач проживає в Україні. Як підтвердив син сторін, він навчався для отримання робітничої професії, не навчався у навчальному закладі для отримання освіти за відповідними фахами за програмами "бакалавр", "магіст", на даний час працює, тобто має власні кошти. Крім того, батьки допомагають йому кожний окремо, а позови батьків один до одного вважає надуманими. Тож за встановлених у цій справі обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 106\~418,94 грн. у зв`язку з їх нецільовим використанням, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.09.2014 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. [INFO] син сторін [PERSON] досяг повноліття. Відповідач-позивач [PERSON] заявив про те, що [PERSON] , отримуючи від нього аліменти на сина на протязі березня 2022 року-09.12.2023 року, ці кошти на сина не витрачала, а використовувала їх на власні потреби. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року у справі № 545/163/17. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності. Проаналізувавши вказані норми права та враховуючи, що добросовісність набувача презюмується, можна прийти до висновку, що саме на позивача, тобто у даному випадку на відповідача - позивача [PERSON] як заявника зустрічного позову, покладено обов`язок доказування недобросовісності з боку набувача аліментів (позивача - відповідача [PERSON] ). Відповідно довідки про доходи [PERSON] від 02.02.2024 року, наданої в/ч [NUMBER] (т.1 а.с. 83), із його заробітної плати за рішенням суду було утримано аліменти у розмірі 102\~657,47 грн. Відповідачем-позивачем [PERSON] не доведено належними доказами наявність рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату або умисних недобросовісних дій з боку позивача-відповідача [PERSON] , що призвели до неправомірного отримання нею коштів в розмірі 106\~418,94 грн. Відповідач-позивач [PERSON] не надав суду доказів про перерахування коштів поза його волею, або під примусом. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідач-позивач [PERSON] відповідних доказів суду не надав. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 106 418,94 грн. у зв`язку з їх нецільовим використанням, не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення зі [PERSON] та користь [PERSON] аліментів на утримання сина за минулий період, а саме з березня 2022 року по 09.12.2023 року, суд зазначає наступне. Свій позов [PERSON] обґрунтував тим, що [PERSON] ухилялася від утримання сина у зазначений вище період. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 рок у справі № 215/5867/17 сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20.03.2024 року у справі № 235/101/21. На підтвердження своїх позовних вимог відповідачем-позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він вживав заходів для одержання аліментів із відповідача-позивача [PERSON] у період з березня 2022 року по 09.12.2023 року року та доказів ухилення останньої від надання матеріальної допомоги на утримання дитини. До матеріалів справи не долучено жодного доказу, який би доводив, що [PERSON] звертався із офіційним зверненням до [PERSON] з вимогою про надання йому аліментів за вказаний період на утримання дитини, а вона відмовила йому у цьому. Таким чином, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з позивача-відповідача, та дій останньої, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено відповідачем-позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити за безпідставністю та необгрунтованності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. У ч. 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду первісний позивач та позивач за зустрічним позовом від сплати судового збору були звільнені, тому судові витрати у розмірі 3633,60 грн. (1211,20 х 3), слід віднести на рахунок держави. Сторони у справі не заявляли про понесення ними будь-яких судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: dismissed