Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме, про визнання автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT - 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації у розмірі 1/2 частки вартості автомобіля - 145 425 грн., оскільки автомобіль було відчужено відповідачем, а грошові кошти не витрачено в інтересах сім`ї. Представник відповідача 20 березня 2025 року подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що справді під час перебування у шлюбі був придбаний автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT - 2008 року випуску. В січні 2024 року подружжя вирішило продати автомобіль. Матеріали справи не містять доказів відсутності згоди позивачки на такий продаж. Кошти отримані від продажу автомобіля були використані виключно на потреби сім`ї, оскільки позивачка не працювала перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, а єдиним джерелом доходу була заробітна плата відповідача. Також позивачка з жовтня 2024 року перебуває у Польщі, куди вона виїхала разом з донькою і значна частина коштів, в тому числі з продажу автомобіля використовувалась на проживання там. Також позивачкою не доведено вартості автомобіля. Калькулятор розрахунку вартості автомобіля з [PERSON] не є належним доказом визначення ринкової вартості подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи. Та не може братися судом до уваги для стягнення компенсації. Позивачка та її представник в судові засідання не з`являлися, 27 травня 2025 року представник [PERSON] подав заяву в якій зазначив, що просить розгляд справи проводити без його участі та участі представника. Також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечила з підстав наведених у відзиві, просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2022 до 14.01.2025, що підтверджується копією рішення суду (а.с.10-15). Під час шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.16), яка проживає разом з матір`ю та на утримання якої відповідач сплачує аліменти згідно судового наказу № 344/1460/24 від 29.01.2024 (а.с.17). Під час шлюбу сторони придбали транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT - 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого був відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.20). Судом витребовувалась інформація щодо власника вказаного транспортного засобу та встановлено, що станом на 06.06.2025 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] (а.с.98, 101). Як вбачається із копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 січня 2024 року відповідач продав автомобіль своїй матері [PERSON] за 40 000 гривень (а.с.99-100). Позивачка на підтвердження вартості автомобіля станом на час його продажу, тобто січень 2024 року, надала калькуляцію розрахунку вартості з сайту Авто Ріа, де зазначено, що середня ціна такого автомобіля складає 6 925 доларів США або 290 850 грн. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 68 ЦК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, то автомобіль, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і, так як відповідач здійснив продаж спірного автомобіля без повідомлення про це позивачки та без отримання її згоди, відповідач повинен відшкодувати останній 1/2 частину його вартості 145 425 грн., що відповідає дійсній вартості майна на час розгляду справи (середня ринкова вартість транспортних засобів), що не спростовано відповідачем. Відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь своєї матері [PERSON] , яка проживає окремо від сторін, в січні 2024 року коли між сторонами вже були непорозуміння, про що свідчить звернення позивачкою із заявою про видачу судового наказу, не може бути оцінене, як таке, що здійснено в інтересах сім`ї. Суд вважає, що таке відчуження було здійснено відповідачем без згоди позивачки та кошти, якщо они були отримані за договором, були використані не в інтересах сім`ї.. Щодо вартості відчуженого автомобіля, то суд зазначає наступне. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) вказано, що: «визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля та автобуса, суд першої інстанції виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано, а не із вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна. Змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру грошової компенсації, апеляційний суд дійшов висновку про те, що така компенсація підлягає стягненню з відповідача, виходячи з вартості транспортних засобів на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого». Отже, не обов`язково повинен бути висновок експерта щодо вартості автомобіля. Позивачка надала докази вартості автомобіля на час його продажу, а відповідач жодних доказів на спростування тверджень позивачки суду не надав. Представник зазначив, що не погоджується з вартістю і все, клопотання про призначення експертизи не заявляв, своїх доказів вартості автомобіля не подавав. Вартість, яка зазначена у договорі купівлі-продажу 40 000 гривень є явною завищеною, зважаючи на ринкові ціни в Україні. Вартість автомобіля визначена з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також з дотриманням критеріїв правової оцінки поданих сторонами доказів. Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля. Щодо вимог позову про визнання автомобіля спільною сумісною власністю, то така вимога не підлягає до задоволення, оскільки автомобіль був спільною сумісною власністю сторін до моменту його продажу, а тепер власником автомобіля є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який є дійсним. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов в частині стягнення грошової компенсації задоволено повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки 1454 грн. 25 коп. судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57, 60, 65, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial