Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2025 у справі 465/9224/24 (провадження 2/465/692/25) відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та матеріальної шкоди та закрито провадження у справі в частині вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення 10 883,04 грн. 15 серпня 2025 року (вх.№ 25656/25) на адресу суду надійшла заява представника позивача, про ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат. Представник позивача зазначає про те, що відповідач-1 виконав позовні вимоги та здійснив доплату страхового відшкодування у розмірі 10 883,04 грн після звернення позивача до суду. Однак, ухвалюючи рішення суд не вирішив питання розподілу судових витрат, які становлять: - 1 211,12 грн витрат по сплаті судового збору; - 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, «детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги буде поданий у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України»; - 6 500,00 грн витрат на складання висновку експерта за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження №22607 від 02.09.2024. 18 серпня 2025 року (вх.№ 25669/25, вх.№ 25670/25) на адресу суду від представника відповідача-1 надійшли заперечення, мотивовані недотриманням представником позивача вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а відтак їх необґрунтованістю та непропорційністю ціні позову. 21 серпня 2025 року (вх.№ 26063/25) на адресу суду від представника відповідача-1 надійшла заява про проведення розгляду за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частинами 3 та 4 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення - засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. У процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат суду належить забезпечити кожній стороні у справі можливість бути повідомленою про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи ч. 2 ст. 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання. Отже, положення ч. 4 ст. 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим). Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України суд здійснив виклик учасників справи в судове засідання, яке призначено на 26.08.2025, сприяючи тим самим їм у реалізації їхніх процесуальних прав. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов таких висновків. 26 червня 2024 року відповідач-1 виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 30 970,31 грн, що стверджується позивачем. Відповідно до висновку експерта № 22607, складеного пізніше (02.09.2024) за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження: 1. Ринкова вартість автомобіля «Chevrolet aveo», реєстраційний номерний знак транспортного засобу [NUMBER] , без врахування пошкоджень, отриманих внаслідок ДТП (до ДТП), становила 193 690,00 грн. 2. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet aveo», реєстраційний номерний знак транспортного засобу [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, становила 68288,66 грн. 2. Вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, автомобіля «Chevrolet aveo», реєстраційний номерний знак транспортного засобу [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП 14.06.2024, в цінах на дату ДТП, без урахування податку на додану вартість, становила 41 853,35 грн, без ПДВ (а.с. 11-27). 20 листопада 2024 року (вх.№34125/24) представник позивача - адвокат Васечко Ю.А. звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом, у якому просив стягнути: - з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (надалі - відповідач-1) на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 10 883,04 грн, - з [PERSON] (надалі - відповідач-2) на користь позивача 26 435,31 грн матеріальної шкоди; та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 44-45). 29 січня 2025 року відповідач-1 доплатив позивачу 10 883,04 грн страхового відшкодування (а.с. 78), а його представник подав на адресу суду заяву про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору з наданням копії підтверджуючого оплату документа та доказу надсилання таких матеріалів представнику позивача (а.с. 75-80). Представник позивача 11.07.2025 (вх.№21718/25), відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подав клопотання про розгляд справи без його та позивача участі, із зазначенням про підтримку позовних вимог «у повному обсязі» (а.с. 125). З урахуванням висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладених у постанові від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Подібні висновки викладені також у постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у справі № 522/1745/14-ц, від 20.10.2021 у справі № 668/13646/15, від 26.04.2022 у справі № 757/46995/17-ц, від 09.11.2022 у справі № 707/289/22-ц, від 15.03.2023 у справі № 201/2289/20, від 29.03.2023 у справі № 686/3717/22, від 21.06.2023 у справі № 357/9051/18, від 18.10.2023 у справі № 362/4790/14-ц та інших. Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Частина третя статті 142 ЦПК України визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Судом провадження у справі закрито саме на підставі пункту 2 частини першої ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору), а не у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 частини першої). Після направлення представником відповідача-1, заяви від 29.01.2025 про закриття провадження у справі разом з підтверджуючим оплату документом, які доставлено 29.01.2025 о 17 го. 12 хв. до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (а.с. 75-80), представник позивача все ж 11.07.2025 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, із зазначенням про підтримку позовних вимог «у повному обсязі» (а.с. 125). Отже, позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, а тому ч.3 ст. 142 ЦПК України у даній ситуації застосуванню не підлягає. Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд. У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №199/9188/16-ц зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суди попередніх інстанцій положень частини третьої статті 142 ЦПК України у поєднанні із статтею 255 ЦПК України не урахували, а тому дійшли помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат. Такі висновки для Верховного Суду є усталеними та востаннє підтвердженими у постанові від 06.08.2025 у справі № 760/3104/24 (провадження № 61-1602св25, https://reyestr.court.gov.ua/Review/129582416), де Суд зазначив так: «Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Питання щодо розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі врегульоване статтею 142 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд керувався нормами частини третьої статті 142 ЦПК України, яка визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача за виключенням, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої стаття 142 ЦПК України повинно застосовуватись у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову позивача від позову. Водночас, за обставинами цієї справи, позивач не відмовлявся від позову, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору, що сторони не оскаржують. Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Процесуальний закон не передбачає компенсації судових витрат позивачу внаслідок закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору. Апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув і дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 308/12079/18 від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16, від 03 квітня 2024 року у справі № 461/4349/23». Тобто, у зв`язку з тим, що стороною позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі, навіть після їх задоволення відповідачем-1, провадження у справі в частині вимог до відповідача-1 закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, то й судові витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача.

Outcome: dismissed