Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

12 травня 2025 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхівцевський олійноекстракційний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 22 липня 2023 року він перебував на посаді охоронця служби безпеки у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Солома", яке змінило назву на ТОВ «Верхівцевський олійноекстракційний завод». 11 квітня 2025 року позивача звільнено з ТОВ «Верхівцевський олійноекстракційний завод» за угодою сторін, про що видано Наказ № 55-к від 11 квітня 2025 року, однак у день звільнення з позивачем не проведено розрахунок та не сплачено заробітну плату за лютий, березень та квітень. Як зазначає позивач, станом на день звернення з відповідним позовом до суду з позивачем не проведено розрахунок. Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді [PERSON] . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Петрюк Т.М. від 13.05.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Розпорядженням керівника апарату суду № 425 від 16.06.2025 на підставі рішення ВРП від 05.06.2025 "Про звільнення судді [PERSON] у відставку" призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 22.07.2025 справу прийнято до свого провадження та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача надає розрахунок та зазначає, що з позивачем проведено розрахунок 08.05.2025 в сумі 9195 грн. 70 коп. та 10800 грн. Зазначає, що сума невиплаченої заробітної плати позивачу на день звільнення становила 19995 грн., що значно менша, ніж та, що визначена позивачем. Просить відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення заборгованості заробітної плати та стягнути на користь позивача заборгованість, що виникла за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 2000 грн. з вирахуванням податків та зборів. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.\~55\~Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За приписами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до таких висновків. Садом встановлено, що 11 квітня 2025 року [PERSON] звільнено з ТОВ «Верхівцевський олійноекстракційний завод», згідно Наказу № 55-к від 11.04.2025, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії [NUMBER] . Згідно з копії довідки № 18, виданої ТОВ «Верхівцевський олійноекстракційний завод», виданої [PERSON] , дохід останнього в період за лютий складав 10800 грн., за березень - 9600 грн., з врахуванням утримання. З копії довідки Форми ОК-7 та копій розрахункових листів вбачається, що в лютому і березні 2025 року (два повних місяці перед звільненням) позивачу нарахована заробітна плата в сумі 14025,97 грн. + 12467,54 грн. = 26493,51 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За приписами\~ст.\~3\~КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За приписами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом не беруться до уваги відомості з копії довідки Форми ОК-7, як доказу несплати позивачу заробітної плати на день звернення до суду, оскільки довідку сформовано 11 квітня 2025 року, а за доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, розрахунок по заборгованості виплати заробітної плати з позивачем здійснено 08 травня 2025 року. На підтвердження останнього відповідачем долучено розрахунковий листок, яким підтверджується нарахування, що належать до виплати, заробітної плати за лютий місяць у розмірі 10800 грн., березень місяць у розмірі 9600 грн. та квітень місяць у розмірі 9195 грн. 70 коп., що підтверджується також копіями відомостей по заробітній платі № 78 та № 79 від 09.05.2025 р. Копією довідки № 10.6 від 19.05.2025 також підтверджується відсутність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем. Однак, з матеріалів справи вбачається, а відповідачем підтверджується та не спростовується факт затримки виплати заробітної плати позивачеві. Положення ст. 47 КЗпП України передбачають обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За приписами\~ст.\~117КЗпП\~України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строку її виплати» - Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до п. 20 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи вищезазначене, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 квітня 2025 року (наступний день після звільнення) по 09 травня 2025 року включно. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Так, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку № 100 за останні два місяці роботи, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Пунктом 2, 3 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що-передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідач зазначає, що розрахунок з позивачем проведено 08.05.2025, однак згідно з розрахунковим листком за травень 2025 року, за березень та лютий 2025 року виплату здійснено 09.05.2025. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 12 квітня 2025 року (наступний день після звільнення 11 квітня 2025 року) по 09 травня 2025 року включно. Таким чином, відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та виплатив позивачу нараховану заробітну плату лише 09.05.2025, прострочивши виконання свого обов`язку на 20 робочих днів. За лютий 2025 року та березень 2025 року відповідачем нараховано заробітну плату у розмірі - 26493 грн. 51 коп. (лютий - 14025 грн. 97 коп., березень - 12467 грн. 54 коп.), включаючи всі нарахування та без вирахування податків у відповідності до п. 3.4 Порядку. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 14025,97 + 12467,54 =26493,51 : 41 (20 + 21 робочі дні у двох місяцях) = 646 грн. 18 коп. Кількість днів затримки виплати заробітної плати з 12.04.2025 (наступний день після звільнення) по 09.05.2025 включно (день розрахунку) становить 20 робочих днів. Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме за період з 12 квітня 2025 року по 09 травня 2025 року, складає 12923 грн. 60 коп. (646 грн. 18 коп. * 20 (кількість робочих днів у квітні та травні на день розрахунку) = 12923 грн. 60 коп.) У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, якими він керувався під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону є роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. При цьому суд не вбачає підстав для зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер. Заявлена позивачем сума середнього заробітку у розмірі 12923 грн. 60 коп. є справедливою та співмірною із встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Водночас, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. За приписами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Суд зазначає, що позивач звернувся до суду із позовом через 21 день після звільнення, заборгованість із заробітної плати повністю була погашена ще до розгляду справи. Відповідач цілком міг передбачити, що перед працівником, який отримує заробітну плату у досить значному розмірі, можуть виникнути зобов`язання із виплати середнього заробітку за час розрахунку, які становитимуть суму майже еквівалентну його заробітній платі. Щодо компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~45\~Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Частиною 1 ст. 74 КЗпП України, ч. 1, 3 ст.\~2\~Закону України\~"Про\~відпустки" передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України, ч. 1 ст.\~6\~Закону України\~"Про\~відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~"Про\~відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до копії довідки щодо розрахунку компенсації за невикористану щорічну відпустку № 2 від 19.05.2025, в період з 01.04.2024 по 31.03.2025 за невикористані позивачем дні щорічної відпустки (18 днів) сума розрахунку становить 7267 грн. 14 коп. Таким чином, враховуючи, що доказів сплати позивачу заборгованості за невикористані дня щорічної відпустки не надано, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7267 грн. 14 коп.

Outcome: partial