Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінпром Маркет» звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №75471611, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 11 597 грн. зі строком позики - 30 дні зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на вказану відповідачем/позичальником електронну адресу в порядку визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Позикодавець на виконання вищевказаного договору виконав свої зобов`язання передавши у власність грошові кошти в розмірі 11 597 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес». Враховуючи умови договору позики №75471611 від 02 червня 2021 року та здійснені відповідачем платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які складають 5\~477,59 грн., заборгованість відповідача складає 33\~813,01 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 22\~216,01 грн. - сума заборгованості за відсотками. Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за договором позики та заборгованості за процентами не виконала ні перед позикодавцем/первісним кредитором, ані перед позивачем/фактором - ТОВ «Фінпром Маркет», що набуло право вимоги на підставі договору факторингу. 21 грудня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу №2112, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року. 31 березня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу №310323-ФМ, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року, а відповідно до реєстру прав вимог від 31 березня 2023 року до договору факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39\~093,16 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 27\~496,16 грн. - сума заборгованості за відсотками. На підставі вищевикладеного представник позивача звернулась до суду з цією позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача загальну суму заборгованості за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року у розмірі 33 813,01 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 22 216,01 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 3\~500 грн. і судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. В обґрунтування зазначила, що всупереч вимогам ст. 175 ЦПК України позивач не надав документу, який підтверджує, що відповідач, з яким укладено кредитний договір, був ідентифікований позивачем, і що саме відповідачем було застосовано одноразовий ідентифікатор у вказаному кредитному договорі. Відсутні докази отримання відповідачем одноразового ідентифікатора та докази реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі, анкети-заяви заповненої відповідачем для укладання кредитного договору, докази часу і способу генерування одноразового ідентифікатора, підтвердження відповідачем пропозиції щодо укладення договору, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитних договорів у формі електронного правочину, а також відсутні докази направлення копії кредитного договору та паспорта кредиту відповідачу. Вказує, що згідно з умовами договору та додатку №1 до договору позики з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за період з 02 червня 2021 року по 02 липня 2021 року (30 календарних днів) в сумі 3\~444,31 грн. і загальна сума кредиту з урахуванням відсотків 15\~041,31 грн., відтак, нараховані відповідачу відсотки поза межами строку кредитування стягненню не підлягають. Зазначає, що згідно з наданого позивачем розрахунку, відповідачем було сплачено частину заборгованості в розмірі 5\~477,49 грн. (25 червня 2021 року в розмірі 1\~000 грн.; 29 червня 2021 року - 1\~148,10 грн.; 20 липня 2021 року - 3\~329,49 грн.), а отже відповідач має заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 9\~563,82 грн. Посилається на те, що надана позивачем довідка ТОВ «ФК «Фінекспрес» про здійснення переказу грошових коштів не є перевитим бухгалтерським документом та допустимим доказом отримання позичальником кредитних коштів. Вказує, що виходячи з наданих позивачем документів у цій справі ТОВ «Фінпром Маркет» не набуло право вимоги до відповідача. Посилається також на те, що відповідач очікує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 20\~625 грн. Разом з відзивом представником відповідача також було подано клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача з підстав пропуску трирічного строку звернення до суду і відсутності клопотання про поновлення строку позовної давності з посиланням на поважність причин такого пропуску. Представником позивача [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі і відмовити відповідачу у компенсації витрат на правову допомогу. В обґрунтування зазначила, що враховуючи факт продовження строку позовної давності внаслідок введення карантину, а потім воєнного стану, загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено, отже відсутні підстави для звернення до суду з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності. Зазначила, що нараховані проценти по договору позики за базовою процентною ставкою в розмірі 1,99%, а не процентну ставку за понадстрокове користування позикою в розмірі 2,77%. Вказує, що 02 червня 2021 року [PERSON] підписано договір позики №75471611 на виконання якого їй було надано позику в розмірі 11\~597 грн., який було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а згідно з довідкою про ідентифікацію виданою позикодавцем відповідач [PERSON] була ідентифікована ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», та без власного волевиявлення і без надання нею інформації необхідної для укладення договору позики, позикодавцем не здійснювалось би дії щодо надання коштів на картковий рахунок наданий відповідачем. Зазначає, що через неналежне виконання умов договору позики нараховані згідно з умов договору позики проценти було перераховано за базовою/фіксованою процентною ставкою 1,99% замість 0,99% у відповідності до положень п. 9.7. Правил. Вказує, що в матеріалах справи містяться докази перерахування коштів і саме по собі посилання на представника відповідача у відзиві на те, що позивачем не надано докази перерахування коштів на картковий рахунок відповідача не заслуговує на увагу, оскільки відповідач, будучи стороною правочину мала можливість надати відповідну інформацію на підтвердження ненадходження коштів. Щодо не доведення переходу права грошової вимоги зазначила, що за умовами договору факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року перехід права вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі реєстру заборгованостей, після чого позивач став кредитором по відношенню до боржників, а підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт такого переходу. Представник позивача подала до суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутності їх представника. Відповідач 05 червня 2025 року та 16 липня 2025 року сформувала в системі «Електронний суд» заяви в яких просила відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з її бажанням особисто прийняти участь у судовому засіданні, у зв`язку з чим розгляд справи неодноразово відкладався, однак у судове засідання, призначене на 04 вересня 2025 року відповідач та її представник не з`явились, тому суд із вказаного приводу зазначає, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань і доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне судове рішення. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 02 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №75471611, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 11 597 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована); зниженою процентною ставкою 0,99%; процентною ставкою за понадстрокове користування позикою (її частиною) у розмірі 2,70% в день (а. с. 27). Договір позики відповідачем підписано електронним підписом шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису UvIRrMJ0j6, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу у порядку визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідачем у вищевказаному порядку також було підписано додаток №1 до договору позики №75471611 від 02 червня 2021 року таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а. с. 28). В матеріалах справи також наявна довідка про ідентифікацію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», якою підтверджено, що клієнт [PERSON] , з якою укладено договір №75471611 від 02 червня 2021 року, ідентифікована ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (а. с. 52). Згідно довідки № КД-000009821/ТНПП від 11 лютого 2025 року ТОВ «ФК «Фінекспрес» підтверджує прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» щодо завершення платіжної операції: 02 червня 2021 року на суму 11 957 грн., номер платежу 22d3cbfb-9b8f-4806-823e-301b281df68d, отримувачу Олійник Світлані на картку № [NUMBER] . Оскільки компанія не здійснює операцій з готівковими грошима, а переказ коштів здійснюється виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються (а. с. 54-55). Матеріалами справи підтверджено, що 21 грудня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу №2112, згідно з умов якого клієнт відступив фактору права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі заборгованостей у розмірі портфеля заборгованості (а. с. 57-68). В матеріалах справи наявний акт прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року та прийому-передачі інформації згідно з реєстру заборгованості в електронному вигляді за договором факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року, які підписано представниками ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» (а. с. 70, 72). Відповідно до реєстру прав вимог №4 від 21 грудня 2021 року до договору факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у сумі 39\~093,16 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 27\~496,16 грн. - сума заборгованості за відсотками (а. с. 73-75). Матеріали справи містять акт звірки взаємних розрахунків між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» за договором факторингу №2112 за період: грудень 2021 року грудень 2023 рік зі змісту якого вбачається надходження 05 травня 2023 року грошових коштів у розмірі 10\~105 337,52 грн. (а. с. 76-77). Судом також встановлено, що 31 березня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №310323-ФМ, згідно з умов якого клієнт відступив фактору права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі заборгованостей у розмірі портфеля заборгованості (а. с. 78-86). В матеріалах справи наявні акти прийому-передачі реєстру заборгованостей за договором факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року та прийому-передачі інформації згідно реєстру заборгованості в електронному вигляді за договором факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року, які підписано представниками ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» (а. с. 91, 93). Відповідно до реєстру боржників від 31 березня 2021 року до договору факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у сумі 39 093,16 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 27 496,16 грн. - сума заборгованості за відсотками (а. с. 95-97). Згідно з наданим ТОВ «Фінпром маркет» розрахунком заборгованості, заборгованість [PERSON] за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року складає: 33 813,01 грн., з яких: 11 597 грн. - заборгованість за тілом позики; 22 216,01 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами (а. с. 9-14). Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Суд також зазначає, що згідно з п. 5.2. договорів факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року та №310323-ФМ від 31 березня 2023 року встановлено, що перехід права вимог відбувається в момент підписання актів пройму-передачі реєстру заборгованостей, після чого фактор стає кредитором у відношенні до боржників, і підписані акти прийому-передачі підтверджують факт переходу відповідних прав вимоги, в тому числі до відповідача. Отже судом встановлено, що на підставі вищезазначених договорів факторингу до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» перейшли права первісного кредитора - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року, які в подальшому перейшли від ТОВ «Фінансова компанія управління активами» до ТОВ «Фінпром маркет» в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг у доведенні своїх вимог і заперечень. Також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати апелянтом в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами є нічим іншим, як визнанням вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами. Як зазначалося вище з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 02 червня 2021 року уклала з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договір позики № 75471611, який укладено в електронній формі та підписано електронним підписом шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Отже, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо її особистих даних, у тому числі реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. При цьому, факт ідентифікації відповідача підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про ідентифікацію. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідач узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення договору на погоджених умовах шляхом їх підписання, що також не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. Стороною відповідача не було надано суду доказів, які б підтверджували належне та у повному обсязі виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, лише підтверджено часткове повернення коштів за договором позики. Суд вважає, що умови кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, були узгоджені сторонами на момент підписання договору позики, позичальник погоджувався на визначені договором умови, крім цього, умови договору чітко прописані у тексті договору, наведено розрахунок відсотків за весь період кредитування коштами. Тобто, з матеріалів справи встановлено, що 02 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 75471611, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 11 597 гривень строком на 30 днів. Як вбачається із вищевказаного розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором позики № 75471611від 02 червня 2021 року складає 33 813,01 грн., з яких: 11 597 грн. - заборгованість за тілом позики; 22 216,01 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. Відсотки в розмірі 1,99 % в день нараховувались протягом строку, на який надавалась позика, а саме, протягом 30 днів (по 02 липня 2021 року включно), та після закінчення цього строку ще 90 днів. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Договором позики № 75471611 від 02 червня 2021 року передбачено, що позика в сумі 11 597 грн. надається [PERSON] на строк 30 днів під 1,99 % в день. Отже, за цим договором проценти за користування грошовими коштами можуть бути нараховані лише протягом 30 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості за відсотками за користування позикою, з урахуванням умов договору щодо розміру денного відсотку за користування коштами, складає 6\~923,41 грн. (11 597 грн. х 1,99 : 100 х 30). Як встановлено судом, на погашення заборгованості за договором позики відповідачем сплачено загалом 5\~477,59 грн.: 25 червня 2021 року - 1\~000 грн., 29 червня 2021 року 1\~148,10 грн., 20 липня 2021 року 3\~329,49 грн., які були зараховані первісним кредитором у рахунок сплати процентів за позикою, а отже залишок боргу за процентами складає 1\~445,82 грн. (6 923,41 грн. - 5 477,59 грн.). Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки за договором позики №75471611 від 02 червня 2021 року у розмірі 1 445,82 грн., а тому позовна заява в цій частині підлягає частковому задоволенню. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відсотки нараховано відповідно до п. 5.2 договору позики, який передбачає умови щодо пролонгації і автопролонгації строку користування позикою, та п. 6.5 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», у редакції, що діяла на час укладання договору позики, який передбачав, що у разі неповернення або несвоєчасного повернення позики і процентів, товариство на неповернуту суму позики має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування до повернення позики, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Так, договір позики № 75471611 від 02 червня 2021 року не містить конкретних умов щодо пролонгації строку користування позикою та нарахування відсотків після закінчення строку, на який було надано позику, тобто після 02 липня 2021 року. Пункт 6.5 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики), затверджених наказом директора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 14/05/2021 від 14 травня 2021 року, дійсно передбачає можливість нарахування відсотків у разі неповернення або несвоєчасного повернення позики та процентів, у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування до повернення позики, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Проте вказані Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не були підписані відповідачем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Правилами ознайомилася відповідач та погодилася з ними, підписуючи вищевказаний договір позики. Отже, за відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила надання грошових коштів у позику, відсутності у договорі позики № 75471611 від 02 червня 2021 року домовленості сторін про сплату відсотків за користування позикою після закінчення строку, на який позика була надана, надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою договору позики, оскільки цей документ достовірно не підтверджує вказаних обставин. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Таким чином, з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» слід стягнути заборгованість за договором позики № 75471611 від 02 червня 2021 року в сумі 13\~042,82 грн., з яких: 11 597 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1\~445,82 грн. - сума заборгованості за відсотками, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за вказаним позовом, суд зазначає наступне. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Частинами 1-3 статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частини 3,4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний правовий висновок щодо строку позовної давності наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року по справі №457/462/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року. Крім того, п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З урахуванням вказаних «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення з відповідним позовом до суду, а тому посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 934,40 грн. (13 042,82 грн.*2 422,40 грн. / 33 813,01 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до змісту позовної заяви представником позивача було зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн. Також у матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, в якому представником відповідача було зазначено, що відповідач очікує понести витрати на надану професійну правничу допомогу в розмірі 20\~625 грн. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Ткаченко Ю.О. надавала правову допомогу позивачу на підставі договору №01-11/24 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, який укладений між ТОВ «Фінпром маркет» та адвокатом Ткаченко Ю.О., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2099 від 03 квітня 2018 року, виданого Радою адвокатів Полтавської області, і ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 01 листопада 2024 року (а. с. 98-103, 111. 112). Матеріали справи також містять: акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги від 03 грудня 2024 року до договору №01-11/24 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року; витяг з акту №7-П приймання-передачі наданої правничої допомоги від 30 січня 2025 року за договором №01-11/24 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року з детальним переліком проведеної роботи щодо відповідача на загальну суму 3 500 грн.; копією платіжної інструкції №579932570.1 від 30 січня 2025 року (а. с. 106-110). Також з матеріалів справи вбачається, що правову допомогу відповідачу [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 07 березня 2025 року надавав адвокат Кулінченко І.К., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3621, виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області 09 лютого 2018 року, і ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 28 березня 2025 року (а. с. 157-158, 161-162). Матеріали справи також містять: специфікацію №3 витраченого часу адвоката (додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 07 березня 2025 року) з детальним переліком наданих послуг щодо відповідача на загальну суму 20 625 грн.; акт приймання-передачі наданих послуг №3 від 28 березня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 07 березня 2025 року (а. с. 159-160). Судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Не погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Частиною 1 статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: договір про надання правничої допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Стосовно заперечень представника відповідача суд зазначає, що матеріали справи містять докази як укладення договору про надання правничої допомоги між адвокатом Кулінченко І.К. та відповідачем [PERSON] , так і надання адвокатом правової допомоги відповідачу в цій справі шляхом складання відзиву на позовну заяву у розмірі 4\~500 грн., відповідно до специфікації №3, яка є додатком №1 до договору про надання правової допомоги від 07 березня 2025 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 вказується, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Також у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі №904/4507/18). Як вбачається із матеріалів справи, предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом у галузі права. Отже, витрати на професійну правничу допомогу у заявленому стороною відповідача розмірі не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва, у виді складення відзиву на позовну заяву. З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для такої справи. Таким чином, проаналізувавши послуги надані адвокатами сторін та їх вартість, суд дійшов висновку про те, що відшкодування заявлених представниками сторін витрат у зазначеному ними розмірі, є завищеним та необґрунтованим. Отже, розглядаючи надані представниками сторін докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховував правові позиції Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених сторонами витрат на правову допомогу не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Враховуючи вищезазначене, визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню, застосовуючи наведені правові висновки щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені стороною відповідача витрати на правову допомогу не відповідають критерію реальності та є неспівмірними з обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Крім того позовні вимоги задоволено судом частково, справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже вона не відноситься до складних справ. При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога сторонам у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог і відмови представнику відповідача, яка просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, суд вважає необхідним частково задовольнити заяви представників сторін про стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача в розмірі 2 000 грн. та на користь відповідача в розмірі 2 000 грн., що є співставним з обсягом і змістом наданих адвокатами послуг та відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю і необхідністю у цій справі. У зв`язку з чим витрати на правову допомогу, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, покладаються на кожну зі сторін.

Outcome: partial