Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Бондаренка І.О. із застосуванням системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 13/50 часток житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої вимоги мотивував тим, що він володіє 13/50 частками житлового будинку [ADDRESS] . З 1995 року [PERSON] безперервно використовує для проживання членів своєї сім`ї та для ведення побутових справ спірний житловий будинок. За даною адресою проживав дядько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , та його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] був власником 13/50 часток вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності. У дядька позивача та його дружини є син [PERSON] , який ще до смерті батька виїхав до російської федерації та з 2003 року є громадянином даної держави. Позивач опікувався своїми родичами, після смерті дядька та тітки продовжував користуватись буд. [ADDRESS] як на праві власності, огородив прилеглу до будинку земельну ділянку, проживав в будинку та надавав його для проживання своїм дітям, зберігав у ньому речі домашнього вжитку та побутове приладдя, всі роки оплачував комунальні послуги. Жодних дій, спрямованих на приховання свого володіння спірних будинком, не вчиняв. Право власності на дане майно ніколи не оспорювалось. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що набув право власності на 13/50 часток житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано Державного нотаріального архіву Миколаївської області відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідь про відсутність відомостей у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області про те, що заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , надійшла на адресу суду 03.02.2025. 07.12.2024 від представника відповідача Миколаївської міської ради на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилався на те, що при вирішенні спорів про визнання права власності за набувальною давністю має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна. Позивач, як володілець майна, повинен бути впевненим, що на це майно не претендують інші особи. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 08.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Бондаренко І.О. в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у відзиві позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, дійшов наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності від 30.11.1978, виданого Виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів (дублікат), цілий житловий будинок, з прилеглими до нього будівлями і спорудами, по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 49). Згідно повідомлення КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07.08.2024 станом на 28.12.2012 право власності на буд. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 13/50 часток (а.с. 16). У відповідності до Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 за [PERSON] зареєстровано право власності на 13/50 часток в буд. [ADDRESS] (а.с. 62-63). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 51). Зі змісту позовної заяви вбачається, що на момент смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на дату смерті (на час відкриття спадщини) проживала його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [PERSON] та його дружини [PERSON] є син [PERSON] , який ще до смерті батька виїхав до російської федерації та з 2003 року є громадянином даної держави. Будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09.09.2020 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). На замовлення [PERSON] 07.07.2024 КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-24). Як на підставу звернення до суду із даним позовом [PERSON] посилається на те, що померлий власник 13/50 часток домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] був його дядьком. З 1995 року він безперервно використовує для проживання членів своєї сім`ї та для ведення побутових справ спірний житловий будинок. Позивач опікувався своїми родичами, після смерті дядька та тітки продовжував користуватись буд. [ADDRESS] як на праві власності, огородив прилеглу до будинку земельну ділянку, проживав в будинку та надавав його для проживання своїм дітям, зберігав у ньому речі домашнього вжитку та побутове приладдя, всі роки оплачував комунальні послуги. Жодних дій, спрямованих на приховання свого володіння спірних будинком, не вчиняв. При цьому вказував, що у 2000-х роках він звертався до нотаріуса з метою зареєструвати своє право власності на вищевказаний будинок в порядку спадкування, проте нотаріусом було відмовлено йому у вчиненні такої нотаріальної дії. Однак будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи не долучено. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями ч.ч. 1 та 4 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України, є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Але, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Об`єкт володіння має бути законним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), в постанові Верховного Суду від 02 травня 2024 року в справі №761/29679/18 провадження №61-14960св23) зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20). Дослідивши докази, наявні у справі, суд встановив, що позивачу достеменно було відомо, хто був власником 13/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужим майном. Отже, що на момент початку володіння спірним майном позивачу було достовірно відомо про те, що воно йому не належить та було відомо, кому саме вона належить. З огляду на обставини справи, дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, приймаючи о уваги вищевикладені висновки Верховного Суду, суд вважає, що доводи позивача про те, що він більше 10 років добросовісно безперервно володіє частиною будинку, до уваги судом не приймаються, оскільки такі дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на нерухоме майно та не є підставою для набуття такого права за набувальною давністю. Крім того, належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту такого володіння, а також неспростовних доказів його безперервності, [PERSON] до матеріалів справи не долучено. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed