Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

01 липня 2025 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом Батракова М.Ю. , до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В позовній заяві зазначає, що з 04 жовтня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, за період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що з січня 2025 року подружжя проживає окремо, сімейне життя не веде, шлюбних стосунків не підтримує через різні погляди на життя, цінності та ведення спільного господарства. Повідомляє, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, оскільки попередні спроби були безрезультативними. Вважає, що сім`я сторін припинила своє існування, шлюб має лише формальний характер, а тому його збереження суперечитиме інтересам позивача. Зазначає, що на час звернення до суду син сторін проживає в орендованій квартирі із матір`ю, яка повністю забезпечує життєві потреби дитини, а батько участі у вихованні не бере та матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає, у зв`язку із чим з останнього стягуються аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу. Вважає, що для забезпечення у майбутньому права матері виїжджати за кордон з дитиною без згоди батька слід визначити місце проживання дитини із матір`ю, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Враховуючи вищенаведене, просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , визначити місце проживання сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] та стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складаються з 2422,40 грн. судового збору та 12112,00 грн. витрат на надання правничої допомоги. Ухвалою суду від 02.07.2025р. відкрито загальне позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи; зобов`язано Виконавчий комітет Новодністровської міської ради Чернівецької області як орган опіки і піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору; призначено підготовче засідання на 25 липня 2025 року о 10 год. 00 хв., яке відкладено у зв`язку із ненадходженням письмового висновку на 11 серпня 2025 року об 11 год. 00 хв. 11 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 серпня 2025 року о 12 год. 00 хв. В ухвалі серед іншого зазначено, що оскільки при визначенні місця проживання дитини суд в першу чергу повинен приділити особливу увагу до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, щоб вжиті останніми заходи не зашкодили здоров`ю чи розвитку дитини, враховуючи заявлені позовні вимоги, з метою визначення та врахування інтересів дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, суд вважає за необхідне провести дослідження усіх зібраних доказів в повному обсязі, незважаючи на визнання позову відповідачем на стадії підготовчого провадження. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 52-54), в таке засідання не з`явилися. При цьому, в матеріалах справи наявна заява представника позивача Батракова М.Ю. від 11.08.2025р. про розгляд справи без участі позивача та його представника; позовні вимоги підтримують та просять задоволити (а.с. 48). Відповідач [PERSON] 24 липня 2025 року подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить розірвати шлюб без надання строку на примирення та визначити місце проживання дитини з матір`ю (а.с. 37). Від представника третьої особи Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області 21 серпня 2025 року засобами електронного зв`язку надійшли заява №03-09/1007 від 21.08.2025р., за підписом міського голови Н.Цимбалюк, про розгляд справи без участі представника третьої особи у зв`язку із службовою зайнятістю останнього (а.с. 55-56). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 04 жовтня 2013 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новодністровського міського у правління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом №61, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новодністровського міського управління юстиції у Чернівецькій області (а.с. 9). Під час шлюбу в сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 31 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новодністровського міського управління юстиції у Чернівецькій області (а.с. 10). На даний час позивач [PERSON] та син сторін [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого 30 жовтня 2013 року Сокирянським РС УДМС України в Чернівецькій області, витягами з реєстру територіальної громади № 2025/006979578 та №2025/006979611 від 27.05.2025р. (а.с. 4-6,11-12), та фактично проживають по договору оренди квартири від 02.05.2025р. за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується актом обстеження сім`ї від 26.06.2025р., складеним комісією у складі депутата міської ради та трьох сусідів - мешканців будинку [ADDRESS] (а.с. 13-15). Натомість відповідач [PERSON] зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічого реєстру №1539016 від 02.07.2025р. (а.с. 26). Згідно з характеристикою на [PERSON] за №40 від 30.05.2025р., за підписом директора Новодністровським ОЗЗСО Л.Козак та класовода [PERSON] , [PERSON] навчається у 3-Г класі у Новодністровській початковій школі з 01.09.2022 року по теперішній час; дитина виховується у повній сім`ї, де цікавляться питанням навчання та виховання дитини, виявляють цікавість до консультацій та рекомендацій вчителів, піклуються про зовнішній вигляд хлопчика, а також регулярно відвідують батьківські збори. Мати [PERSON] допомагає синові, контролює виконання домашніх завдань, бере активну участь в житті класу, а батько в школі не з`являється, навчанням сина не цікавився (а.с. 16). Відповідно до Висновку Виконавчого комітету, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини [PERSON] за місцем проживання його матері [PERSON] , який затверджений рішенням Виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області №97/11 від 06.08.2025р. «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання дитини», орган опіки та піклування з метою захисту прав, свобод та законних інтересів малолітньої дитини, взявши до уваги всі наведені у висновку факти, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 28.07.2025р. № 8), вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] за місцем проживання його матері [PERSON] . Зокрема, у висновку вказано, що спеціалістами служби у справах дітей Новодністровської міської ради разом із фахівцями КУ «Центр надання соціальних послуг» обстежено умови проживання малолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до акту обстеження від 22.07.2025р. встановлено, що за адресою орендованого житла, а саме: [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [INFO] , разом із сином [PERSON] , [INFO] . Для дитини створені належні умови проживання, фізичного та духовного розвитку, є окрема кімната, місця для відпочинку, підготовки уроків, наявні необхідні меблі; дитина забезпечена одягом та взуттям відповідно до віку. Крім того, в помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм, для дитини є окреме ліжко, облаштоване місце для гри, навчальних занять, небезпечні предмети (дуже дрібні, гострі, колючі), ліки зберігаються в місця, недоступних для дитини. При цьому, батько дитини, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ; не проти того, щоб місце його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , було визначене з [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду справиу суді відповідач [PERSON] жодних заперечень проти позову не надав та в письмовій заяві від 24.07.2025р., розуміючи наслідки визнання позову, визнав позов в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Шлюб відповідно до ст. 24 СК України це добровільна згода чоловіка та жінки, а судом встановлено, що сторони по справі не бажають перебувати у шлюбі. Судом також встановлено, що примирення між подружжям є неможливим, оскільки позивач вважає недоцільним подальше підтримання сімейних відносин і збереження шлюбу, а відповідач жодних заперечень щодо розірвання шлюбу не подав та визнав позов. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин по справі, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, зважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин з січня 2025 року та відсутність бажання примиритися, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а відтак, шлюб між ними необхідно розірвати. Згідно з ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України вказано, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У ч. 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1, 2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017р. у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006р., заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У ч. 4-6 ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В даній справі суд встановив, що під час шлюбу у подружжя народився син, який після фактичного припинення шлюбних відносин, за добровільною згодою обох батьків залишився проживати із матір`ю. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді. Тобто, фактично спір щодо визначення місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживала, і продовжує проживати. При тому, що батько дитини не вимагав та не вимагає зміни місця проживання сина. Після звернення матері до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з ним не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання сина з ним, як батьком, позивач суду не надала. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені права позивача Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Відтак, суд не приймає визнання позову відповідачем в частині вимоги про визначення місця проживання дитини із матір`ю та, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються, однак, жодну із цих дій відповідач не вчинив, приходить до висновку, що у задоволенні позову про визначення місця проживання сина разом із матір`ю слід відмовити, оскільки не доведено, що права [PERSON] порушені. Висновку суду повністю узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024р. по справі № 127/16211/23, провадження № 61-1964св24. Згідно з ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки згідно з платіжною інструкцією №0.0.4436825571.1 від 01.07.2025р. (а.с. 24) за звернення до суду із позовом до [PERSON] представник позивача сплатив від імені позивача [PERSON] 2422,40 грн. судового збору (по 1211, 20 грн. за кожну позовну вимогу), то, враховуючи прийняте судом визнання позову відповідачем в частині розірвання шлюбу, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605, 60 грн., а також позивачу слід повернути судовий збір в розмірі 605, 60 грн. з державного бюджету. В іншій частині судовий збір в розмірі 1211, 20 грн. за вимогу про визначення місця проживання дитини, в задоволенні якої судом відмовлено, не відшкодовується. У ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України вказано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020р. по справі №755/9215/15-ц, ОП КГСВС у постанові від 03.10.2019р. по справі № 922/445/19. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача Батраковим М.Ю. надано суду копії договору № 10/06-01 про надання правничої допомоги від 10.06.2025р., додаткової угоди № 1 від 10.06.2025р. до договору про надання правничої допомоги № 10/06-01 від 10.06.2025р., укладені між [PERSON] та адвокатом Батраковим М.Ю., квитанції №1 (10/06-01) від 10.06.2025р., ордеру на надання правничої допомоги серії СЕ №1115234 від 01.07.2025р., Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000084 від 21.10.2016р. (а.с. 17-23). У п. 1.1 Договору № 10/06-01 про надання правничої допомоги від 10.06.2025р. зазначено, що предметом даного Договору є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав чи законних інтересів, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором чи додатковими угодами до нього. Так, згідно п.п. 1, 2 Додаткової угоди № 1 від 10.06.2025р. до договору про надання правничої допомоги № 1 від 10.06.2025р. сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правничої допомоги становить згідно із погодженим детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартістю в розрахунку не нижче 1514, 00 грн. за 1 годину роботи адвоката: 1.1. консультація клієнта, узгодження правової позиції (2 год.) - 3028,00 грн.; 1.2. підготовка позовної заяви з додатками (2 год.) - 3028,00 грн.; 1.3. підготовка судового наказу з додатками (2 год.) - 3028,00 грн.; 1.3. підготовка судового наказу з додатками (2 год.) - 3028, 00 грн.; 1.4. складання інших процесуальних документів при розгляді справи (2 год.) - 3028,00 грн. За роботу (послуги) зазначені у п.п. 1.1.-1.4. додаткової угоди Клієнтом сплачено 12112,00 грн. в день підписання даної угоди. Окрім того, у п. 3 Додаткової угоди № 1 від 10.06.2025р. до договору про надання правничої допомоги № 1 від 10.06.2025р. сторони домовились, що за участь у судових засіданнях Клієнт сплачує додатково у день проведення судових засідань за 1 судове засідання 3028, 00 грн. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. по справі № 755/9215/15-ц та додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2024р. по справі № 758/15666/16. Отже, при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.). В даному випадку справу було розглянуто в порядку загального позовного провадження, в позовній заяві заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру (про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини); в підготовчі та судове засідання учасники справи, в тому числі представник відповідача, не з`являлися; за час перебування справи у провадженні суду представник позивача подав заяви про відкладення судового засідання та про розгляд справи без участі позивача та її представника. Отже, вказана у Додаткової угоди № 1 від 10.06.2025р. до договору про надання правничої допомоги № 1 від 10.06.2025р. послуга підготовка судового наказу з додатками (2 год.) - 3028, 00 грн. в межах даної цивільної справи фактично надана не була. Відтак, зважаючи на обставини справи та наявні докази, згідно яких встановлено, що дійсний обсяг наданих послуг, витрати за які підлягають відшкодуванню, є меншим, ніж зазначено у Додатковій угоді № 1 від 10.06.2025р. до договору про надання правничої допомоги № 1 від 10.06.2025р., тобто фактично не надана послуга із підготовки судового наказу з додатками, суд вважає, що розмір узгодженого сторонами гонорару слід зменшити на вартість ненаданої послуги в розмірі 3028, 00 грн., та приходить до висновку, що загальний розмір витрат на правничу допомогу в даній справі, що знайшли своє підтвердження, становить 9084, 00 грн. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача [PERSON] в пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1/2 частини, оскільки із заявлених двох позовних вимог одна судом задоволена, а в задоволенні іншої відмовлено, що становить 4542, 00 грн. (9084, 00 грн. /2); в іншій частині витрати на професійну правничу допомогу не відшкодовуються. На підставі ст. 15, 16, 29 ЦК України ст. 7, 19, 24, 104, 105, 110, 112-115, 141, 160-161 Сімейного кодексу України, ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved