Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Здолбунівського районного\~суду Рівненської\~областіз позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] у неї, [PERSON] , та відповідача [PERSON] народився син [PERSON] . 30.08.2021 Селидівський міський суд Донецької області в справі №242/2772/21 видав судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 /4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку , починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 26.05 2021, і до повноліття дитини. Відповідач ніколи не проживав з ними, не приймав участі у виховані та утримані сина [PERSON] , проживав окремо від них, не цікавився сином, його навчанням та здоров`ям. Позивач займається вихованням та розвитком сина самостійно, дитина перебуває на повному її утриманні. Також його вихованням займається її чоловік [PERSON] , він несе витрати на його утримання, дитина саме його називає батьком, свого біологічного батька він не знає. З огляду на викладене вище просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05.11.2024 передано на розгляд за підсудністю до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. З 02.09.2014 розпорядженням 2710/38-14 змінено територіальну підсудність судових справ Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Дружківського міського суду Донецької області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 19.12.2024 територіальну підсудність судових справ Дружківського міського суду змінено на Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області 07.02.2025 передано для розгляду за підсудністю до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 справу розподілено на суддю Ткаченко С.В. Ухвалою суду від 03.04.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання, зобов`язано Службу у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 16 06 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ярмольчук В.С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду, шляхом направлення на електронну адресу суду, заяву про визнання позову, обґрунтовуючи її тим, що він та дитина проживають окремо з 2018 року, з цього часу він сина не бачив. Відносини з дитиною не підтримує жодним чином. Знає, що позивач має іншу сім`ю, тому не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Розгляд справи просив проводити у його відсутність. Разом з тим, суд приймає до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 вересня 2023 року по справі №204/2321/22,З відповідно до якої законодавцем допускається подання фізичною особою заяв нарівні з паперовою формою в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом. Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду. Подана відповідачем [PERSON] заява не скріплена його власним кваліфікованим електронним підписом, а отже не являється належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду. Представник Служби у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області Гуляр Марія скерувала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Служби. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він мешкає у м. Здолбунів, є сусідом позивачки. Знає позивача та її сім`ю з 2022 року, коли вони приїхали після початку війни. Йому нічого не відомо про батька дитини [PERSON] . Спілкуючись з [PERSON] , він ніколи про нього не згадував. Мати дитини проживає з іншим чоловіком і вони добре живуть. Допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] в присутності представника Служба у\~справах дітей\~Здолбунівської міської\~ради Рівненського\~району Рівненської\~областіОвдійчук О.А. суду пояснив, що не спілкується з батьком з 2021 року через те, що батько не цікавився ним, і йому не було приємно з батьком спілкуватися. З цього часу батько не цікавився ним, не утримує. Чи хтось перешкоджав батькові спілкуватися з ним йому не відомо. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов таких висновків. Вирішуючи даний позов, суд згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991, приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає з матір`ю (а.с. 6, 11 копії довідок), згідно акту обстеження матеріально-побутових умов виховання сім`ї від 04.10.2024, малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, вітчимом та двома малолітніми братами, умови проживання має задовільні, будинок складається з 6 кімнат, кухні, коридору, в наявності санвузол (а.с. 47 копія акту). Судовим наказом, виданим за заявою [PERSON] Селидівським міським судом Донецької області від 30.08.2021 у справі №242/2772/21 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с. 13 копія судового наказу). Згідно характеристик та довідки з місця навчання дитини (а.с. 15-17), батько дитини [PERSON] контакту зі школою не підтримує, з класним керівником дитини не спілкується, батьківські збори не відвідує; вихованням малолітнього [PERSON] займаються виключно мати [PERSON] та вітчим [PERSON] , вони цікавляться досягненнями дитини, постійно перебувають на зв`язку з класним керівником, відвідують батьківські збори. Згідно висновку органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] ,\~ [INFO] , орган опіки та піклування не може надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини у зв`язку з неможливістю провести обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та проживає за адресою: [ADDRESS] , та з`ясувати його ставлення до свого малолітнього сина [PERSON] (а.с. 53 копія рішення, а.с. 54 копія висновку). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої\~статті 155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164\~СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі\~статтею 166\~СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за\~умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин\~свідомого,\~умисного ухилення\~відповідача від\~виконання батьківських\~обов`язків,\~які можуть\~бути підставою\~позбавлення останнього\~батьківських прав, покладено на позивача (постанова\~Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18). Так, у якості доказів на підтвердження факту свідомого ухилення відповідача від покладених на нього законом батьківських обов`язків, позивачка [PERSON] надає лише довідку за місцем навчання дитини про відсутність батька в житті дитини з 2023 року, що не може бути належним та допустимим доказом для застосування крайнього заходу до відповідача у вигляді позбавлення батьківських прав з огляду на проживання останнього, як внутрішньо переміщеної особи, в зоні\~проведення активних\~бойових дій,\~що унеможливлює\~належне виконання\~ним батьківських\~прав в цій частині. Стосовно наявності заборгованості з аліментів, то стороною позивача до суду не надано докази пред`явлення [PERSON] , як стягувачем, судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, до виконання, на підтвердження злісного ухилення відповідача від утримання дитини, не надано докази наявності заборгованості з аліментів за виконавчим документом, докази обізнаності боржника як про наявність виконавчого документа, так і про наявність виконавчого провадження з виконання судового наказу, тощо. Суд також ураховує правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), відповідно до яких «посилання заявниці на те, що\~[PERSON]\~впродовж дев`яти років проживає разом\~із матір`ю\~та вітчимом\~та не\~бачиться із\~відповідачем не є\~підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є\~підставою для позбавлення особи батьківських прав». Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19), відповідно до якої «надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач проживає на окупованій території України, даний факт позивачем не оспорюється, що об`єктивно ускладнює спілкування та участь у вихованні сина». Суд також звертає увагу на постанову Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, в якій зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. При цьому позивачкою не зазначено мету звернення до суду та підстави для необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, з огляду на реалізацію нею прав дитини щодо навчання, лікування, тощо, що підтверджується письмовими матеріалами справи та спростовує її доводи в цій частині. Відповідно до статті 78\~ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК\~країни). У\~статті 89 ЦПК України\~зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу України. Ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за недоведеністю. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed