Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Управління у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району у м. Дніпрі про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання, в якому просить - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] ); - встановити факт самостійного виховання [PERSON] , [INFO] її батьком [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. Між позивачем [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 16 серпня 2014 року було укладено шлюб, який зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 16.08.2014 року серія [NUMBER] . Від шлюбу позивач має доньку, [PERSON] , яка народилася [INFO] Дніпропетровській обл, м. Дніпро, (Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 03.03.2015 року, видане Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №133). 24 жовтня 2024 року Самарським районним судом міста Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач самостійно виховує свою доньку та вона повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні доньки не приймає, не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком. За їх з донькою місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , ним було створено всі умови для проживання та розвитку дитини, донька має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для її навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування їх доньки, завжди вирішує саме він та відвідує сімейного лікаря з дитиною за необхідності. Позивач на даний час самостійно вирішує побутові проблеми задля інтересів доньки, що виникають з приводу виховання. Ухвалою суду від 01.05.2025 року відкрите провадження у справі і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 08.05.2025 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] визнає заявлені позивачем вимоги та не заперечує проти задоволення позову щодо цих вимог, а саме: визначити місце проживання спільної доньки сторін, [PERSON] за місцем проживання батька, [PERSON] , та встановити факт виховання дитини батьком. 24.07.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду; цією ж ухвалою суд відмовив у прийнятті визнання позову відповідачем. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, спираючись на обставини, зазначені в позові. Позивач додатково\~пояснив,\~що є військовозобов`язаним та перебуває в процесі оформлення документів для бронювання. Мету і мотиви заявленого позову пояснив тим, що таке рішення суду необхідно йому для перетину державного кордону його малолітньої дитини у супроводі батька, і щоб у подальшому у позивача не було перешкод в отриманні послуг, пільг з боку держави, наприклад, щоб була можливість зареєструвати дитину за місцем проживання позивача без згоди матері. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги визнали, не заперечували проти задоволення позову. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що після розірвання шлюбу спільна дитина виявила бажання проживати разом з батьком (позивачем). На даний час дитина проживає з батьком постійно, що відповідає її волі. Дитина категорично відмовляється спілкуватися з матір`ю, попри намагання відповідачки підтримати стосунки. Водночас відповідачка пояснила, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, фінансово забезпечує дитину. До розірвання шлюбу саме відповідачка займалася основними аспектами виховання дитини, однак після розлучення та враховуючи бажання самої дитини, не перешкоджає її проживанню з батьком, оскільки не хоче провокувати конфліктні ситуації чи створювати додаткову психологічну напругу для дитини. Разом з тим, відповідачка зазначає, що не відмовляється від участі у вихованні дитини, та висловлює сподівання, що в майбутньому ставлення дитини до неї зміниться, і між ними відновляться повноцінні стосунки. Опитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , якій виконалося 10 років, суду пояснила, що протягом останніх двох років постійно проживає з батьком. Дитина зазначила, що з матір`ю не підтримує зв`язок. Причиною небажання спілкуватися з матір`ю, за словами дитини, стало те, що мати повелася несправедливо стосовно батька, внаслідок чого шлюб між батьками був розірваний, і в неї виникло небажання у подальшому спілкуватися та проживати з матір`ю. При цьому дитина зазначила, що раніше, до виникнення конфлікту, між нею та матір`ю були нормальні, позитивні стосунки. Представник третьої особи Управління у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району у м. Дніпрі Проскуріна Є.К. заперечила проти задоволення позову, пояснивши. що орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає недоцільним визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком, оскільки відсутній спір, а в матеріалах звернення з цього питання до органу опіки був наявний нотаріально посвідчений договір між батьками дитини про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно із статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.19 - копія). 24.10.2024 року рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська по справі №206/3479/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] \~розірвано (а.с.42-44 - копія). З Акту обстеження умов проживання, за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] проживає за даною адресою разом з донькою [PERSON] . В акті зазначено, що дівчинка має свою власну кімнату, яка облаштована необхідними речами для гармонійного розвитку (а.с.41 копія). Також в матеріалах справи наявний письмовий висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору «про визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком», згідно якого орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вважає недоцільним визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком (а.с.69-71 копія). Вирішуючи питання щодо позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як визначено статтями\~141,\~153 СК України, яка кореспондує зі\~статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з\~статтею 157 СК України, частинами 1, 2\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким, відповідно до позову, дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Також суд наголошує, що після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка повністю визнала позов, не заперечувала проти його задоволення, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. Тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення із позовом до суду та на час розгляду справи по суті у позивача і відповідачки виник та існував реальний спір щодо місця проживання дитини, яка, як встановлено судом, проживає із батьком, а мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою і не заперечує щодо проживання дитини з батьком. На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі №299/8679/23. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання, суд виходить з наступного. Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України\~у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно із частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.\~ст. 150-151 СК України. Відповідно до частин 1 - 4\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 2, 5\~ст. 157 СК України\~той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і самостійному вихованні. Разом з тим, в силу\~ст.141 СК України\~проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав. Навпаки, судом встановлено, що між матір`ю та дитиною погіршилися стосунки внаслідок припинення шлюбу між батьками, однак мати намагалася та намагається в теперішній час відновити стосунки з дитиною. Надані суду письмові докази лише свідчать про факт проживання неповнолітньої дочки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та її утриманні. Допитана в судовому засіданні відповідачка пояснила, що фінансово забезпечує дитину, що підтверджується випискою з банку. Таким чином, судом не встановлено наявності фактів того, що матір не бажає брати участь в житті дитини та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а встановив, що має місце емоційне непорозуміння між дитиною та матір`ю, яке з часом може сплинути і відносини між ними налагодяться. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч. 4 ст. 15 СК України). Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України). За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024). Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини. Позовна заява та матеріали справи не містять даних про існування між батьками спору, де встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків була б однією з обставин, що б потребувала встановленню судом, наприклад щодо захисту права власності дитини, матеріального забезпечення дитини, отримання дитиною медичних або освітніх послуг, тощо. \~ \~ \~ \~Суд зазначає, що пояснення учасників та надані суду письмові докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. \~ \~ \~ \~Посилання заявника на необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей для реалізації різних соціальних цілей є загальним твердження. Заявником не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту. Відповідно до положень частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України\~основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів, а також не вбачає наявності реального спору між сторонами. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову\~ [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання необхідно відмовити.

Outcome: dismissed