Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно, в якому представник позивача просить: - встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу - Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064405 від 17.03.2003; - тлумачити зміст заповіту [PERSON] , 21 квітня 2015 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. за реєстровим номером 08, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку, площею 5,9520 га, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064405 від 17.03.2003; - визнати за [PERSON] право власності земельну ділянку площею 5,9520 га, кадастровий номер 6320484000:04:000:0286 (попередній кадастровий номер 6320484000:04:000:0071 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064405 від 17.03.2003р.), як за спадкоємцем за заповітом [PERSON] , 21 квітня 2015 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 10 червня 2025 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. 23 червня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме в частині встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] , яка померла [INFO] , правовстановлюючого документу Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР №064405 від 17.03.2003 року. При цьому відповідач заперечує проти задоволення наступних позовних вимог позивача: тлумачити зміст заповіту [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] від 21 квітня 2015 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. за реєстровим номером 08, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] заповіла [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] земельну ділянку площею 5,9520 га яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064405 від 17.03.2003р.; визнати за [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] право власності земельну ділянку площею 5,9520 га із кадастровим номером 6320484000:04:000:0286 (попередній кадастровий номер 6320484000:04:000:0071 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064405 від 17.03.2003р.), як за спадкоємцем за заповітом [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] , від 21 квітня 2015 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. за реєстровим номером 08 у зв`язку з їх невідповідністю нормам права виходячи з наступного. Згідно заповіту [PERSON] , складеного та посвідченого секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. 21 квітня 2015 року за реєстровим номером 08, остання заповіла Позивачу земельну ділянку площею 5,5643 га, яка належить їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серія ІІ-ХР №064303, виданого Барвінківською райдержадміністрацією Харківської області 17 березня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №566. Виходячи зі змісту ст. ст.1233, 1256 ЦК України, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між спадкоємцями. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 року у справі № 335/9398/16-ц). Відповідач також зазначає, що спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Главою 89 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання також не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без представника Барвінківської міської ради, проти задоволення позовної заяви заперечують з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено наданою фотокопією свідоцтва про смерть, виданого Мечебилівською сільською радою Барвінківського району Харківської області.(а.с.51). [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . 21 квітня 2015 року [PERSON] складено заповіт згідно якого, земельну ділянку, площею 5,5643 га, належну їй на підставі Державного акта направо приватної власності на землю, серії ІІ-ХР №064303, виданого Барвінківською райдержадміністрацією Харківської області 17 березня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №566, заповідає [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач звернулася до Барвінківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 29 вересня 2020 року з метою оформлення спадкових прав на майно, що залишилось після смерті [PERSON] в.о. завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори звернулась до відділу Держкомзему у Барвінківському районі Харківської області із запитом про надання витягу із Державного земельного кадастру на земельну ділянку кад. № 6320484000:06:000:0075 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064303 від 17.03.2003р.(а.с.46). 29 вересня 2020 року у відповіді на нотаріальний запит державним кадастровим реєстратором було повідомлено про те, що земельна ділянка із кадастровим номером 6320484000:06:000:0075 зареєстрована на праві власності за іншою особою, відмінною від [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із тим, що земельна ділянка кад. №6320484000:06:000:0075, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064303 від 17.03.2003р. зареєстрована за іншою особою [PERSON] не змогла реалізувати своє право на прийняття спадщини (а.с.47). Отже, позивач\~не має можливості оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в позасудовому порядку. 23 січня 1996 року Барвінківською районною радою народних депутатів Харківської області Колективному сільськогосподарському підприємству «Іскра», розташованому на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-02-00-00041 із додатком Списком громадян членів КСП «Іскра». З вказаного додатку, вбачається, що [PERSON] , [INFO] мала право на земельний пай (частку) в КСП «Іскра» під номером за списком 193. 06 червня 2002 року Розпорядженням Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області № 146 із додатком списком громадян, яким передано у приватну власність земельні частки (паї) із земель колективної власності на землю КСП «Іскра» бабі позивача [PERSON] , [INFO] (під номером за списком 376) передано в приватну власність земельну ділянку (пай) № [NUMBER] згідно технічної документації щодо передачі у власність земельних часток (паїв) із земель колективної власності на землю КСП «Іскра». Тобто, [PERSON] належить земельна ділянка, кад.№6320484000:04:000:0071, згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ХР № 064405, від 17.03.2003. Під час передачі у власність земельної ділянки було допущено технічну помилку, а саме: ім`я [PERSON] , [INFO] було вказано як « [PERSON] ». Технічна помилка виникла внаслідок того, що під час складання та затвердження Розпорядження Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області № 146 від 06.06.2000 в с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, також мешкала [PERSON] , [INFO] , якій передано у приватну власність (під номером за списком 273) земельну ділянку (пай) № [NUMBER] згідно технічної документації щодо передачі у власність земельних часток (паїв) із земель колективної власності на землю КСП «Іскра». Отже судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , належить земельна ділянка, кад. № 6320484000:06:000:0075, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064303 від 17.03.2003р. Під час складання та затвердження схеми поділу земель [PERSON] , [INFO] , до відомостей про «Ідентифікаційний код громадянина» списку власників земельних часток (паїв) помилково зазначено код [PERSON] , [INFO] , а саме: [NUMBER] . Факт належності земельної ділянки із кадастровим номером 6320484000:06:000:0075 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 064303 від 17.03.2003р. [PERSON] , [INFO] , встановлений рішенням Барвінківського районного суду Харківської області 21 вересня 2016 року, справа №611/712/16-ц (провадження №2/611/345/16). Згідно листа ГУ Держгеокадастра в Харківській області № 29-20-25,1-2947/0/19 25 від 28.05.2025р., відповідно до даних Державного земельного кадастру земельній ділянці № 408 КСП «Іскра» в межах Мечебилівського старостинського округу Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області площею 5,9520 га із кадастровим номером 6320484000:04:000:0071 12 серпня 2024 року було присвоєно кадастровий номер 6320484000:04:000:0286. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , яка померла [INFO] , державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ХР № 064405, виданого головою Барвінківської райдержадміністрації 17.03.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №568, суд зазначає наступне. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на земельні ділянки за будь-якою іншою особою. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293, п.6 ч.1 ст.315\~ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995\~Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення\~при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню та вважає доведеними факт належності [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ХР № 064405, виданого головою Барвінківської райдержадміністрації 17.03.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №568.. Згідно зі\~статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до\~статті 1236 ЦК України\~заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі\~статтею 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до\~статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої\~статті 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої\~статті 1256 ЦК України. Оскільки у змісті заповіту є суперечності та неточності, то відповідно до частини другої\~статті 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга\~статті 213 ЦК України\~не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі\~статтею 213 ЦК України\~зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені\~статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей\~1216,\~1218,\~1219 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей\~177,\~181,\~182 ЦК України\~до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації. Відповідно до частини першої\~статті 126 ЗК України\~(в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті [PERSON] успадкує земельну ділянку, яка була виділена [PERSON] в натурі (на місцевості) із належних йому земельних часток (паїв), тобто земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити [PERSON] у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , посвідченого 21 квітня 2015 року секретарем виконавчого комітету Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області Йовбак С.О. за реєстровим номером 08, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким вона заповіла [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , належну їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ХР № 064405, виданого головою Барвінківської райдержадміністрації 17.03.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №568, земельну ділянку, площею 5,9520 га, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Враховуючи відсутність оригіналу правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, вочевидь позивач не має змоги оформити спадщину у нотаріуса. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Згідно п. п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі в порядку спадкування згідно зі ст. 131 Земельного кодексу України. Право власності є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника. Як вбачається зі змісту ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно положень ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року за № 19-32/319, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) вирішується в судовому порядку. Пунктом 3.5. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У пункті 10\~Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7\~зазначено, що відповідно до\~статті 1225 ЦК\~України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до вимог ст. ст. 1216-1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оформити спадщину у нотаріуса позивач не має змоги, оскільки у неї відсутній оригінал правовстановлюючих документів на майно. Згідно з вимогами ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом достовірно встановлено, що померлій [PERSON] належала земельна ділянка, розташована на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, тому позивач має право на спадкування зазначеного майна за заповітом. Інших спадкоємців померлої [PERSON] судом не встановлено. А тому, приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом право власності земельну ділянку площею 5,9520 га із кадастровим номером 6320484000:04:000:0286, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ХР № 064405, виданого головою Барвінківської райдержадміністрації 17.03.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №568, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved