Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви. У липні 2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент пред`явлення позову [PERSON] спільно з [PERSON] володіють квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі, яка за своїми характеристиками є неподільною річчю, а частка відповідачки (1/18) у праві спільної власності на зазначене нерухоме майно є незначною і не може бути виділена в натурі. [PERSON] зазначає, що одноособово несе тягар утримання квартири, однак не може відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб здійснити продаж квартири з метою подальшого придбання житла для свого сина, у зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. Після надходження справи до суду, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 31 липня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У підготовче судове засідання, призначене на 27.08.2025 року, з`явився представник позивача, [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, подала до суду заяву (вх. № 56518/25-Вх від 25.08.2025 року), згідно з якою позовні вимоги визнала, просила суд виплатити їй компенсацію вартості за 1/18 частку квартири [ADDRESS] у повному обсязі на банківський рахунок, реквізити якого додала до цієї заяви. [PERSON] зазначила, що у судових засіданнях брати участь не має можливості, просить вирішити дану заяву без її участі (а.с. 84). За положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України , відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому, визнання позову доцільно визначити як спрямовану на припинення цивільного процесу безумовну згоду відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивача, виражену у встановленій законом процесуальній формі. При ухваленні рішення на користь позивача у випадку визнання позову відповідачем, суд дотримується принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб у межах заявлених ними вимог, а особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті звернулась до суду із заявою, в якій зазначала про визнання позовних вимог, інші учасники справи та/або співвласники спірної квартири відсутні, тому суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення судового рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає наступне. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 04.11.2016 Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження від 04.11.2016 № 260501 квартира за адресою: [ADDRESS] перебувала у спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних частинах). [INFO] [PERSON] , донька [PERSON] (яка померла [INFO] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.12.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Єлькіним О.М. за № 2269, отримала у спадок 1/18 частину зазначеної вище квартири. 19.06.2025 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ластівкою В.М. за № 90 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відчужили (подарували) належні їм сукупно 14/18 часток у праві власності на вищевказану квартиру на користь [PERSON] . Таким чином, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] , яка володіла 1/6 частиною квартири (на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 04.11.2016, номер відомостей про речове право: 19977403; дата державної реєстрації: 10.04.2017), стала власницею ще 14/18 частин відповідного нерухомого майна (номер відомостей про речове право: 60391936, дата державної реєстрації: 19.06.2025) та на момент пред`явлення позову є власницею 17/18 (1/6(3/18) + 14/18) частин цієї квартири. Згідно з технічним паспортом квартири [ADDRESS] , вона розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку, має загальну площу 56,3 кв.м., складається з 3 кімнат житловою площею 37,0 кв.м. Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або виділення його окремої частини в натурі від 30.06.2025 року, складеним експертом, інженером з інвентаризації нерухомого майна, [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат від серії АЕ № 004669, виданий атестаційною архітектурно-будівельною комісією 05.07.2017), встановлено, що оскільки 1/18 частина вищевказаної квартири дорівнює лише 3,13 кв. м., така частка не може бути виділена в натурі (не є такою, що може бути виділена в окреме приміщення, згідно з нормами ДБН та вимогами законодавства, без втрати її цільового призначення). Згідно з довідкою від 20.05.2025 № № П1-116252-ю/о Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У відповіді № 1613836 від 29.07.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованої на запит суду засобами ЄСІТС, зазначено, що місцем реєстрації [PERSON] є адреса: [ADDRESS] ; дата реєстрації: 23.02.1996 року. В акті, складеному 30.06.2025 року [PERSON] , [PERSON] , завіреному КП «ЖКС «Черьомушки» зазначено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] ніколи не проживала. Відповідно до квитанцій за оплату житлово-комунальних послуг у 2024-2025рр на користь КП «ЖКС «Черьомушки», КП «Теплопостачання м. Одеси» платником є [PERSON] . У звіті від 22.04.2025 року про визначення оціночної (ринкової) вартості трикімнатної квартири [ADDRESS] , виконаному ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №400/24 від 19.08.2024) вказано, що оціночна (ринкова вартість) об`єкта оцінки складає: \~ \~ \~ \~1 572 543, 00 (один мільйон п`ятсот сімдесят дві тисячі п`ятсот сорок три) гривні 00 копійок, 1/18 частка складає: 87\~363,50 (вісімдесят сім тисяч триста шістдесят три) гривні 50 копійок. Судом встановлено, що позивачем, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області внесено компенсацію вартості за 1/18 частку квартири [ADDRESS] у розмірі 87363,50 грн. згідно квитанції № 20 від 10.07.2025 року, оригінал якої додано до позовної заяви (а.с. 7). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зміст вищевказаних норм права відповідають законному інтересу [PERSON] , яка бажає незалежно від волі інших осіб розпорядитись Квартирою, проте наявність іншого співвласника з незначною часткою (3,1 кв.м.) фактично заважає продажу цієї Квартири на ринкових умовах. Права власника квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають правомочність використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Вказаним нормам кореспондують положення частини 1 статті 365 ЦК України, згідно з якими право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 року (справа № 671/1543/21), постановах Верховного Суду від 31.01.2024 (справа № 489/1754/19), від 21.02.2024 (справа № 754/14960/20). Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з технічним паспортом квартири за адресою: [ADDRESS] , остання розташована на 4му поверсі 5ти поверхового будинку, має загальну площу 56,3 кв.м., складається з 3-х кімнат житловою площею 37,0 кв.м. житлової площі. Згідно з пунктом 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 ЖИТЛОВІ БУДИНКИ Основні положення: площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 14 м2, в інших квартирах - не менше 16 м2. Мінімальна площа спальні на одну особу - 8 м2, на дві особи - 10 м2. Мінімальна площа кухні - 8 м2, в однокімнатній квартирі допускається зменшувати площу кухні до 5 м2. При цьому, таблицею 1 до вищевказаного пункту ДБН встановлена, зокрема, нижня межа площі однокімнатної квартири, яка складає 28 кв.м. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Отже, оскільки 1/18 частина квартири [ADDRESS] дорівнює лише 3,13 кв. м., така частка не може бути виділена в натурі (не є такою, що може бути виділена в окреме приміщення, згідно з нормами ДБН та вимогами законодавства, без втрати її цільового призначення), а враховуючи розташування квартири на 4му поверсі 5ти поверхового будинку (неможливість прибудови/збільшення площі, облаштування окремого входу) - зазначене майно є неподільним. Вказане відображено у висновку технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або виділення його окремої частини в натурі від 30.06.2025 року, складеним експертом, інженером з інвентаризації нерухомого майна, [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат від серії АЕ № 004669, виданий атестаційною архітектурно-будівельною комісією 05.07.2017). Тобто, оскільки частка у праві спільної сумісної власності є незначною (складає лише 3,13 кв.м.), а квартира є річчю неподільною, виділити у користування відповідачу будь-яку житлову кімнату, яка є співмірною її частці в спільній власності на зазначене нерухоме майно, неможливо. В свою чергу, припинення права власності [PERSON] на 1/18 частину вищевказаної квартири (з одночасною виплатою їй вартості цієї частки) не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідачка в квартирі ніколи не проживала та не проживає, забезпечена житлом за адресою: [ADDRESS] , де згідно з відомостями Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] зареєстрована з 23.02.1996 року. Судом також враховано зміст заяви [PERSON] про визнання позову, в якій остання бажає отримати компенсацію вартості за 1/18 частку квартири [ADDRESS] . Тобто, здійснення виплати вартості належної відповідачці частки у спільному майні відповідає її інтересам. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області компенсацію вартості 1/18 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 87 363,50 грн. згідно з квитанцією № 20 від 10.07.2025 року. Також, в пункті 110 постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2024 року (справа № 671/1543/21) містяться наступні висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах: «за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки». За таких обставин суд приходить до висновку, що позов про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved