Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Тернопільського (раніше Бережанського) районного нотаріального округу Тернопільської області Хрущ Даниїли Степанівни про визнання недійсними договору дарування та довіреності. Згідно уточнених позовних вимог, позивач [PERSON] просив суд ухвалити судове рішення, яким: - \~ \~ \~ \~визнати недійсним з моменту укладення договір дарування № 3848 від 16 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С., згідно з яким квартира з гаражем «Б» за адресою: [ADDRESS] подаровані [PERSON] [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~визнати недійсною з моменту укладення Довіреність, яка видана (підписана) [PERSON] 15 жовтня 2013 року і якою уповноважено [PERSON] прийняти в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , зареєстрована в реєстрі за № 3819. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, прийняти до уваги зазначені у позові обґрунтування заявлених вимог. Загалом, позивач вказав, що не пригадує факту підписання ним ні оспорюваного договору дарування (нотаріально посвідченого № 3848 від 16.10.2013 року), ні заяви (нотаріально посвідченої № 3847 від 16.10 2013 року), відповідно до якої він надав згоду відповідачці [PERSON] на відчуження квартири згідно оспорюваного договору. Щодо оспорюваної довіреності, то в обґрунтування заявленої у цій частині позовної вимоги, просить суд врахувати, що у Довіреності №3819 від 15 жовтня 2013 року, виданої відповідачкою [PERSON] на ім`я позивача [PERSON] , є лише власноручний напис прізвища, ім`я та по батькові відповідачки [PERSON] , натомість її власний підпис відсутній, що також викликає обґрунтований сумнів у підписанні таких документів саме відповідачкою [PERSON] . Поряд з цим, у судовому засіданні сторона позивача наголосила, що дій приватного нотаріуса Хрущ Д.С., яка засвідчила справжність підпису позивача [PERSON] на вищевказаних договорі дарування та заяві про надання згоди на укладення оспорюваного правочину та встановила його особу, їх сторона не оспорює й такі дії нотаріуса не є предметом цього позову. Аналогічна позиція сторони позивача і стосовно оспорюваної довіреності. Стороною позивача також не оспорено дій нотаріуса, яка, вчинивши нотаріальну дію, вказала у заяві (реєстровий № 3847 від 16 жовтня 2013 року) про надання згоди позивачем [PERSON] на укладення договору дарування його дружиною (відповідачкою) [PERSON] (т.1 а.с. 27), що посвідчує справжність підпису позивача [PERSON] , встановивши при цьому його особу, перевіривши його дієздатність й факт реєстрації його шлюбу із відповідачкою [PERSON] . Представник відповідачів адвокат Майка А.Б. у судовому засіданні позову не визнав; подав відзив, викладені у якому заперечення проти позову загалом зводяться до того, що наведені позивачем обставини про відсутність його письмової згоди на розпорядження майном, квартирою [ADDRESS] і саме на укладення спірного договору дарування, не відповідають дійсним обставинам справи. Відзиву щодо позовної вимоги у частині визнання недійсною довіреності не подано. Усно також зазначив, що приватний нотаріус Хрущ Д.С., діючи як уповноважена державою особа, юридично й фактично посвідчила справжність підпису позивача на вказаних договорі дарування та заяві про згоду, а також підпис відповідачки [PERSON] на оспорюваній довіреності і, лише усно заперечуючи підписи позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] на вказаних документах, такі дії нотаріуса сторона позивача не оспорила. Сторона позивача заяви по суті справи відповіді на відзив не подала. У судовому засіданні третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Хрущ Д.С., щодо задоволення позову фактично заперечила, і поклалася на думку суду, поряд з цим наголосила, що позивач дійсно надав письмову згоду на укладення згаданого (оспорюваного) правочину, підписавши у її присутності відповідні заяви і вона, як нотаріус, посвідчила як справжність підписів позивача на таких документах, так і справжність підпису відповідачки [PERSON] на оспорюваній Довіреності. Письмових заяв по суті справи третя особа суду не подала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлені про його час та місце, їх представник вважав за можливе провести судовий розгляд справи за їх відсутності. Судом роз`яснено учасникам процесу, що предметом доказування у даній справі є не підписання позивачем [PERSON] : - \~ \~ \~ \~ договору дарування (нотаріально посвідченого № 3848 від 16.10.2013 року), згідно з яким квартира з гаражем «Б» за адресою: [ADDRESS] подаровані [PERSON] [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~заяви (нотаріально посвідченої № 3847 від 16.10 2013 року), відповідно до якої позивач [PERSON] надав згоду відповідачці [PERSON] на відчуження квартири згідно оспорюваного договору; - \~ \~ \~ \~не підписання відповідачкою [PERSON] довіреності (нотаріально посвідченої № 3819 від 15.10 2013 року), виданої нею на ім`я позивача [PERSON] , на уповноваження позивача [PERSON] прийняти в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , зареєстрована в реєстрі за № 3819 . Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідачів, третю особу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності на предмет належності й достатності у їх логічному взаємозв`язку, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак відсутності підстав для їх задоволення у цілому, виходячи із такого: Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 1994 року до 25 серпня 2018 року (Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2018 року у цивільній справі 2\\593\\380\\2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірваня шлюбу ( т.1 а.с. 8). Відповідачка [PERSON] доводиться матір`ю відповідачці [PERSON] (вказаний факт сторонами по справі визнано і не заперечено). Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 11 жовтня 2004 року та Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно серії СВЕ №068024, квартира [ADDRESS] та гараж «Б» у цілому належали [PERSON] (т.1 а.с. 38, 40). На підставі\~нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Бережанського нотаріального округу Хрущ Д.С. Договору купівлі-продажу, укладеного у місті Бережани 08 листопада 2004 року, реєстровий номер 2843, [PERSON] , діючи як продавець продала, а [PERSON] , як покупець придбала належну продавцю квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.37,48). Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви серії [NUMBER] від 08 листопада 2004 року, реєстровий номер 2841 [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] купити квартиру [ADDRESS] , за ціну і на умовах йому відомих (т.1 а.с. 45). Із нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Бережанського нотаріального округу Хрущ Д.С. договору дарування, укладеного у місті Бережани 16 жовтня 2013 року (реєстровий номер 3848) вбачаться, що [PERSON] , як «Дарувальник» подарувала, а [PERSON] , діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 15 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Бережанського нотаріального округу Хрущ Д.С. за №3819, як «Представник обдаровуваної», прийняв у дар квартиру та гараж [ADDRESS] (т.1 а.с. 47). Як вбачається із Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно серії СВЕ №068227 від 18 листопада 2004 року, квартира [ADDRESS] у цілому належали [PERSON] (т.1 а.с. 49). У нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. заяві від 16 жовтня 2013 року, реєстровий номер 3847 [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] на укладення нею договору дарування квартири [ADDRESS] . Також у заяві зазначено, що об`єкт нерухомого майна, який буде відчужуватися є їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю, як такий, що набувся у період перебування у зареєстрованому шлюбі і такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї. Зазначено, що особу [PERSON] , який підписав такий документ, нотаріусом встановлено, його дієздатність та факт рестрації шлюбу перевірено згідно паспорта [NUMBER] , виданого 31 березня 2001 року Бережансьским РВ УМВС України в Тернопільській області, у якому є відмітка про реєстрацію шлюбу Бережанським РАЦС Тернопільської області 22 березня 1994 року (т.1 а.с. 51) . Нотаріально посвідченою у місті Бережани 15 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С. довіреністю (зареєстровано в рестрі 3819), [PERSON] уповноважила [PERSON] прийняти в дар від [PERSON] на її ( [PERSON] ) ім`я квартиру [ADDRESS] ( т.1 а.с.52). Як вбачається із Витягу з Державного рестру речових прав на нерухоме майно про рестрацію права власності від 16 жовтня 2013 року [PERSON] , на підставі договору дарування (реєстр. номер 3848 від 16 жовтня 2013 року), посвідченого Приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Хрущ Д.С., набула право власності на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] ( т.1 а.с. 59). Отже, предметом позову у цій справі є дійсність правочинів договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського (раніше Бережанського) районного нотаріального округу Тернопільської області Хрущ Даниїлою Степанівною та договору доручення (Довіреності), виданої відповідачкою [PERSON] , на представництво її інтересів, як обдарованої позивачем [PERSON] при укладенні оспорюваного договору дарування. Вимоги сторони позивача про визнання договору дарування недійсним, фактично обґрунтовані не наданням згоди позивачем на дарування предмету договору (квартири), як співвласником такого майна, яка є предметом оспорюваного правочину, а також сумнів у тому, що відповідач (позивач) підписав у нотаріуса оспорюваний договір та письмову заяву про надання згоди на відчуження майна, зазначеного у такому договорі. В обґрунтування таких позовних вимог сторона позивача зазначала, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору дарування, набуте позивачем та відповідачем 1 [PERSON] під час шлюбу, а тому є їх спільною власністю, як подружжя. Отже, на укладення такого договору вимагалася його (позивача) нотаріально посвідчена письмова згода, як співвласника майна, якої він не давав. Як наслідок, позивач вважає, що відсутність такої його згоди є підставою для визнання недійсним правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження їх спільним майном. Вимоги щодо договору доручення, - визнання недійсною з моменту укладення згаданої довіреності мотивовані тим, що у позивача «існують обґрунтовані сумніви, що довіреність від імені [PERSON] не була підписана нею»; а також те, що у довіреності міститься лише рукописний напис прізвища, імені та по батькові відповідачки [PERSON] , натомість немає підпису останньої, що знову ж таки викликає обґрунтований сумнів у підписанні цієї довіреності саме відповідачкою. Відповідачі 1 та 2 [PERSON] та [PERSON] не визнаючи позову подали відзив, у якому в обґрунтування своїх заперечень вказали, що позивач [PERSON] у визначеному законом порядку надав свою письмову згоду (нотаріально посвідчену) на укладення оспорюваної угоди; на підтвердження таких фактів відповідачі послалися на письмову заяву позивача [PERSON] , у якій він надав згоду на укладення оспорюваного правочину й справжність підпису позивача у такій заяві посвідчена нотаріально; до вказаної заяви відповідачів додано належним чином посвідчену копію такої заяви(т.1 а.с. 24-26, 27). Положеннями ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд… Отже, позивач вільний у визначенні обсягу та змісту позовних вимог, які він заявляє. Предмет доказування у цивільному процесі - це коло обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Відповідно до загальних засад законодавства, яке визначає порядок вчинення нотаріальних дій, нотаріус, посвідчуючи підпис особи на певних документах, приймає на себе відповідальність й підтверджує автентичність підпису такої особи. Отже сутність нотаріальної дії по засвідченню справжності підпису фізичної особи полягає в тому, що нотаріус підтверджує, що підпис зроблений конкретною особою. Поряд з цим, ні при поданні позову до суду, ні безпосередньо під час судового розгляду справи на стадії збільшення та уточнення позовних вимог, ні позивачем, ні його представником не заявлено вимог про визнання незаконними дій нотаріуса, які та вчинила, посвідчуючи справжність підпису позивача, як на оспорюваних правочинах договору дарування та доручення, так і на заяві позивача про надання ним, як співвласником (одним із подружжя) згоди на відчуження спірного майна. Також, стороною позивача не повідомлено суду жодних відомостей про факти порушення закону нотаріусом при вчиненні таких нотаріальних дій. Отже, суд констатує, що позовних вимог, предметом яких виступали б вимоги про визнання незаконними дій нотаріуса з приводу засвідчення справжності підпису позивача [PERSON] на згаданих нотаріально посвідчених правочинах, а також і на заяві про надання позивачем згоди на укладення Відповідачем 1 [PERSON] оспорюваного правочину, стороною позивача не заявлено, а тому перевірка та встановлення достовірності (законності) вчинення нотаріусом таких нотаріальних дій на даний час не входить до предмету доказування у цій цивільній справі. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно подати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У силу положень ст. 76 ЦПК України, одним із засобів встановлення даних як доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є висновки експерта. Згідно із ч.3 ст.107 ЦПК України, при визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суду необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів. Відповідно до ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Згідно із статтею 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я, психічний стан особи; вік особи, якщо про це нема відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до п.1.3 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами. Згідно ж п.1.5 цих же Рекомендацій, вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Разом з цим при заявлені письмового клопотання про призначення експертизи заявником не було надано ні вільних, ні умовно вільних зразків підпису осіб, які ідентифікуються. Суд не вбачав підстав для призначення почеркознавчої експертизи, оскільки заявлені представником позивача документи не могли бути використані як єдині зразки підпису та почерку позивача [PERSON] (жодних зразків почерку чи підписів відповідачки [PERSON] вільних, умовно вільних та експериментальних, суду не було надано і не повідомлено про можливість їх отримання), й зазначені фактичні обставини не могли забезпечити повноту та об`єктивність судової експертизи за порушеними стороною позивача питаннями. Заслухавши третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору нотаріуса Хрущ Д.С., яка підтвердила факт підпису позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] у нотаріально засвідчених нею оспорюваних правочинах, враховуючи, що вирішення питання порушеного у клопотанні сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи фактично виходило за межі предмету позову й не стосувалося обставин, на які той посилався у своєму позові на підтвердження заявлених позовних вимог, розцінюючи таке клопотання спрямованим на затягування судового процесу, яке призводило до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, не вбачаючи у цій справі наявними визначені законом підстави для обов`язкового призначення судом експертизи, ухвалою суду таке клопотання було визнане необґрунтованим й таким, що не підлягало до задоволення. Суд констатує, що позивач [PERSON] фактично не надав суду пояснень щодо обставин погодження ним укладеного договору та обґрунтування причин пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права. Суд констатує, що в підвердження обставин, якими позивач обґрунтував заявлені вимоги, сторона позивача клопотала про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису позивача на оспорюваному договорі дарування та письмовій згоді на укладення відповідачкою 1 такої угоди. Жодних інших доказів в підтвердження таких обставин сторона позивача суду фактично не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.3 та ч.4 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з положень ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути нерухомі речі. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до вимог ч.3 ст.65 СК укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідченняі (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд не вважає підтвердженими у судовому засіданні твердження позивача в обгрунтування заявлених вимог, що він не давав своєї згоди на відчуження згаданого об`єкту нерухомого майна на підставі згаданого договору дарування і нічого не знав про укладення такого договору відповідачкою. Посилання сторони позивача, що нотаріус не дотримався форми підпису позивача на згаданих документах, - виконано рукописний текст, який містить повне ім`я позивача його прізвище, ім`я та по батьков, а не так званий «короткий підпис», не заслуговують на увагу, оскільки форма підпису особи на таких документах законом не визначена, а тому особа вільна на власний розслуд визначати форму свого особистого підпису. А тому, суд приходить до висновку, що позивач поставив свій підпис на згоді на укладення договору про відчуження майна та на оспорюваному правочині договорі дарування майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тим самим фактично надав свою згоду на відчуження такого майна. Під час надання такої згоди у нотаріальній конторі, а також при підписанні такої угоди, особу позивача було встановлено нотаріусом, роз`яснено йому наслідки вчинення такої дії. Тобто позивач на день підписання такої згоди усвідомлював зміст правочину та наслідки його укладання. З огляду на встановлені обставини й такі висновку суду, позовні вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що позивач не підписував ні його, ні письмову згоду на відчуження спільного майна подружжя, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а відтак, задоволенню не підлягають. Не підлягають до задоволення і вимоги про визнання недійсною довіреності за реєстровим номером 3810, оскільки позивач не довів, що такий документ не підписаний [PERSON] , як довірителькою. З огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed