Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 50 818,00 грн., - безпідставно списаних грошових коштів, 32 568,25 грн., - пені, 2 740, 38 грн., - 3% річних, 6 596, 55 грн. - інфляційних втрат, судового збору - 1211,20 грн., 7000,00 грн. - витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05 вересня 2016 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу шляхом підписання заяви про приєднання № 2440928/050916, який в подальшому був змінений на рахунок № [NUMBER] . Також позивачем було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] , на якому станом на 09 лютого 2023 року було накопичено грошову суму у розмірі 150 000,00 грн. 09 лютого 2023 року позивачем у відділенні відповідача було отримано у касі 100 000,00 грн. В обґрунтування вказано, що 09 лютого 2023 року позивачеві стало відомо, що з його рахунку № [NUMBER] знято грошові кошти на загальну суму 50 000, 00 грн., також суму комісії за платежами у розмірі 510,00 грн. та 300,00. Всі грошові кошти були списані без відома і дозволу позивача. З метою встановлення підстав зняття грошових коштів та повідомлення про можливе вчинення шахрайських дій з боку невстановлених осіб, позивач 10 лютого 2023 року повідомив працівників банку за номерами телефонів гарячої лінії, так і органи поліції. 15 лютого 2023 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023105080000333 про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 190 КК України. Позивач вважає, що протиправними діями Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» у частині списання з його рахунку грошових коштів, яке відбулося без його волевиявлення, та їх подальшого переказу на картковий рахунок третіх осіб, йому було заподіяно шкоду у розмірі 50 818,00 грн., - безпідставно списаних грошових коштів, 32 568,25 грн., - пені, 2 740, 38 грн., - 3% річних, 6 596, 55 грн. - інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві не визнав позов, заперечував проти задоволення і просив відмовити, зазначаючи, що позивачем не надано жодного доказу щодо несанкціонованих транзакцій, як він зазначає та на які він посилається, оскільки здійснені 09 лютого 2023 року операції по переказу коштів на картку іншого банку була здійснена коректно та підтверджена позивачем біометричними даними/або кодом доступу. В додаткових поясненнях від 17 квітня 2025 року представник відповідача вказував, що зазначений позивачем у заяві про приєднання до договору номер мобільного телефону, доступ до якого має виключно клієнт та в подальшому використовується банком для ідентифікації клієнта, надання сервісів та вважається фінансовим номером клієнта, доказів втрати сім-картки та/або неправомірного заволодіння таким номером, позивачем не надано. Крім того, представник відповідача звертав увагу на те, що позивачем приховано, що перші смс-повідомлення надійшли ще до оспорюваних операцій, в тому числі повідомлення «про код для входу в систему «Ощад24/7», натомість позивачем повідомлено банк вже по завершенню всіх оспорюваних операцій. ІІ. Процесуальні дії. 28 листопада 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 29 листопада 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 03 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 93-94/. 24 грудня 2024 року представник відповідача подав відзив на позов /а. с. 100-119/. 30 січня 2025 року і 06 березня 2025 року ухвалами суду витребувано письмові докази у ПрАТ «Київстар» і АТ «Таскомбанк» /а. с. 129-130, 133-134/. 24 березня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли відповіді щодо витребуваної інформації у ПрАТ «Київстар» і АТ «Таскомбанк» /а. с. 137-139, 140-154, 155-157/. 17 квітня 2025 року представник відповідача подав пояснення у справі та клопотання про залучення третьою особою [PERSON] - особи, на банківський рахунок котрої були переказані грошові кошти з рахунку позивачки /а. с. 158-161, 162-163/. 24 квітня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про залучення [PERSON] співвідповідачем за позовом, відмовлено у задоволено клопотання відповідача про залучення [PERSON] третьою особою /а. с. 165-167/. 04 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті /а.с. 171/. Позивач [PERSON] в засіданні позовну заяву підтримувала в повному обсязі, просила її задовольнити. Представник відповідача АТ "Ощадбанк" Земляний Д.В. в засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення засобами поштового зв`язку за останньою відомою адресою місця проживання, що була надана АТ "Таскомбанк" на виконання ухвали суду про витребування доказів та за адресою, зазначеною у відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру. Суд, вислухавши думки позивача та представника відповідача, у порядку загального, позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 05 вересня 2016 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу шляхом підписання заяви про приєднання № 2440928/050916, відкрито рахунок № [NUMBER] , який в подальшому був змінений на рахунок № [NUMBER] . Також позивачем було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] , на якому станом на 09 лютого 2023 року було накопичено грошову суму у розмірі 150 000,00 грн. 09 лютого 2023 року позивачем у відділенні відповідача було отримано у касі 100 000,00 грн. 10 лютого 2023 року, [PERSON] стало відомо, що з її платіжної картки здійснено переказ грошових коштів загальною сумою у розмірі 50 000,00 грн. двома платежами у період з 14:03:52 по 14:04:35 через UKR MOBILE BANKING №5778270711 від 10 лютого 2023 року та №5778053911 від 10 лютого 2023 року, з використанням мобільного додатку «Ощад 24/7». Також за двома платежами було списано з рахунку позивача комісію за здійснення двох транзакцій у загальному розмірі 510, 00 грн. та 300,00 грн. через UKR MOBILE BANKING від 10 лютого 2023 року і 8, 00 грн. комісії. 10 лютого 2023 року [PERSON] звернулася до Управління протидії кіберзлочинам в м. Києві ДКП НП України із заявою про вчинення кримінального правопорушення /а. с. 30-31/. Відповідно до листа Департаменту кіберполіції Управління протидії кіберзлочинам в м. Києві від 10 лютого 2023 року за № 1482/38/100-2023, заявника повідомлено про направлення матеріалів до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві /а.с. 32,33/. 15 лютого 2025 року за заявою [PERSON] Святошинським УП ГУ НП в м. Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023105080000333 про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 190 КК України, та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення /а. с. 34/. Ухвалою суду від 30 січня 2025 року витребувано у Приватного акціонерного товариства «КИЇВСТАР» інформацію у паперовому вигляді щодо свого абонентського номеру мобільного телефону [NUMBER] , а саме про зв`язок, абонента, надання телекомунікаційних послуг, їхню тривалість, змісту, маршрутів передання у період з 00:00 год. 08 лютого 2023 року то 24:00 год. 11 лютого 2023 року включно, із вказівкою дати, часу отриманих та відправлених SMS-повідомлень розкриттям змісту вхідних та вихідних SMS-повідомлень, GPS та Інтернет-з`єднань базових станцій з прив`язкою до місцевості (із зазначенням азимутів, кутів, «лаків та сідів» та інших ідентифікаторів, що дають змогу визначити знаходження абонента на місцевості), в момент кожного вхідного та вихідного телефонного з`єднання номерів телефонів і абонентів, з якими здійснювались з`єднання та Інтернет-з`єднань. Витребувано в Акціонерного товариства «Таскомбанк» (вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032) інформацію щодо переказу, здійсненого 09 лютого 2023 року у період час у з 13:00 по 16:00 на картку № [NUMBER] у сумі 25 000, 00 грн, 25 000, 00 грн, 300, 00 грн із зазначенням власника такого рахунку та його ідентифікаційних даних (прізвище, ім`я, по батькові, рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреса реєстрації тощо) /а.с. 29-30/. 24 березня 2025 року на адресу суду від ПрАТ «Київстар» на виконання ухвали суду від 30 січня 2025 року, надійшла відповідь, у якій представник ПрАТ «Київстар» повідомив, що відправлення СМС-повідомлень номером телефону [NUMBER] протягом 06 січня 2023 року комунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» не зафіксовано /а.с. 155-156/. Також 24 березня 2025 року від АТ «Таскомбанк» на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва про витребування доказів, надало відповідь про те, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відкрито рахунок № [NUMBER] у гривнях, операції по якому можна здійснювати за допомогою зазначеної в резолютивній частині ухвали банківської платіжної картки [NUMBER] , надали відомості про особу, якій було емітовано банківську платіжну картку [NUMBER] - ПІБ: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , серія/номер паспорта: [NUMBER] , н.т. [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ; про зарахування грошових коштів на рахунок [PERSON] № [NUMBER] у гривнях, операції по якому можна здійснювати за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] : 09 лютого 2023 року о 14:03:55 год. в сумі 25 000,00 грн. з банківської платіжної картки [NUMBER] , 09 лютого 2023 року о 14:04:13 год. в сумі 25 000, 00 грн. з банківської платіжної картки [NUMBER] , 09 лютого 2023 року о 14:04:38 год. в умі 300,00 грн. з банківської платіжної картки [NUMBER] , виписку по рахунку № [NUMBER] у гривнях за 09 лютого 2023 року /а.с. 137/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Статтею 42 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" контроль за дотриманням учасниками платіжних систем нормативно-правових актів, що регламентують порядок проведення переказу, а також застосування відповідних заходів впливу, передбачених законодавством України, покладено на Національний банк України. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У відповідності до ст. 39 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. У відповідності до п. 32.3.2 Закону України Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувана, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Так, згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 року "Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів" : Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (п. 8). Згідно п.9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії банку були правомірними, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Натомість, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути незаконно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У рішеннях Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 202/10128/14-ц (ЄДРСРУ № 71807586), 01.02.2018 року у справі № 758/7327/14-ц (ЄДРСРУ № 72044195) та від 12.02. 2018 року у справі № 592/2386/16-ц (ЄДРСРУ № 72199299) досліджувалися питання щодо стягнення з банківської установи на користь споживача (позивача) безпідставно списаних коштів з карткового рахунку. Стаття 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] є остаточним набувачем безпідставно списаних коштів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення коштів з [PERSON] на користь позивача. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив покласти судові витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у сумі 7 000, 00 грн. на відповідача. Понесені витрати підтверджуються: договором по надання правової (правничої) допомоги від 27 червня 2024 року, додатку № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 27 червня 2024 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин та ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000, 00 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved