Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати заробітної плати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.01.2021 року вона працювала в ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» на посаді завідувача господарством бази відпочинку «Десна» згідно Наказу «14 к/тр від 12.01.2021 року. 03.07.2023 року за Наказом №326-ктр від 24.07.2023 року переведена на посаду сторожа бази відпочинку « [INFO] ». 31.05.2025 року звільнена у зв`язку з невиплатою заробітної плати на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України (Наказ №125 к/тр від 31.03.2025 року). При звільнені позивачу було видано трудову книжку, але розрахунки проведені не були. Згідно довідки №90 від 15.04.2025 року виданою відповідачем загальна сума заборгованості в період з 01.01.2024 року по 31.05.2025 року складає 76\~419,80 грн. Крім того, зазначає, що в трудовій книжці, наказі про звільнення та довідці про наявну заборгованість щодо не виплати заробітної плати вказано її дівоче прізвище « [PERSON] », однак у зв`язку із заміжжям на теперішній час прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Просить суд стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» 76\~419,80 грн заборгованість по виплаті заробітної плати та 40\~632,20 грн середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (два місяці) з 31.03.2025 року по 31.05.2025 року. 13.06.2025 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 13.06.2025 року сторонам направлено лист з додатками до нього, а саме: позивачу копію ухвалу про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї. 18.06.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній проти позовних вимог частково заперечив, зокрема зазначив, що позивач вирахувала середній заробіток за два місяці (період з 31.03.2025 року по 31.05.2025 року) в розмірі 40\~632,20 грн, однак дана сума не підтверджена жодними доказами, оскільки при розрахунку середнього заробітку позивач включила виплати за лютий та березень 2025 року, проте із структури заборгованості позивача виплати за лютий не проводилися у зв`язку з не нарахуванням заробітної плати в період з серпня 2022 року по березень 2025 року. В березні 2025 року сума нарахувань позивачу при звільненні становить 27\~998,19 грн та включає в себе лише нараховану вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджується наказом про звільнення [PERSON] від 31.03.2025 №125-к/тр, копія якого була надана самим позивачем до суду. Так як позивачеві, до дня звільнення більше двох років не нараховувалася заробітна плата, відповідно не здійснювалися її виплати, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за не своєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.03.2025 року по 31.05.2025 року, в розмірі 40\~632,20 грн є безпідставною, та не підлягає задоволенню. Крім того, представник відповідача, зазначає, що в мотивувальній частині позовної заяви позивач згадує про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 1\~564,43 грн, однак дана вимога не була зазначена в прохальній частині позову, а тому не може бути вимогою, що підлягає стягненню, оскільки прохальна частина позовної заяви повинна містити конкретні позовні вимоги до відповідача. В позовних вимогах [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 40\~632,20 грн просить відмовити. Позивачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відповіді на відзив на позовну заяву. Станом на 04.09.2025 року закінчились строки для подання відповіді на відзив, а відтак, відповідно до ч.5 ст.279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та ухвалює рішення. Відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, відзив на позовну заяву, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант» з 14.01.2021 року по 31.03.2025 року, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] . 31.03.2025 року Наказом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» № 125-к/тр, [PERSON] , сторожа бази відпочинку « [INFO] », звільнено 31.03.2025 року за власним бажанням згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою заробітної плати, що підтверджується копією трудової книжки. Встановлено виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст.44 КЗпП України, компенсацію за невикористані частини основної щорічної відпустки з 14.01.2021 року по 31.03.2025 року в кількості 47 календарних днів, що підтверджується копією Наказу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» № 125-к/тр. З наданої позивачем структури заборгованості організації в період з січня 2021 року по березень 2025 року вбачається, що борг підприємства перед [PERSON] становить 76\~419,80 грн, що не заперечує відповідач. Відповідно до довідки № 90 від 15.04.2025 року ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» виданої [PERSON] , остання дійсно працювала в ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» з 14.01.2021 року по 31.03.2025 року. Сума заборгованості із заробітної плати за період роботи з 01.01.2024 року по 31.03.2025 року складає 76\~419,80 грн. Стаття 43\~Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Пунктом ч. 3 ст.\~38\~КЗпП України визначено, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Статтею ст.\~94\~КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з статтею 1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно із\~ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116\~КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату за період з січня 2024 року по березень 2025 року у сумі 76\~419,80грн., що підтверджується відповідною довідкою. А тому в діях ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» вбачається вина щодо не проведення розрахунку по заробітній платі перед позивачем [PERSON] в день її звільнення. Крім того, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.04.2023 р. у справі № 205/8443/19, апеляційний суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03.03.2020р. в розмірі 1509,87 грн, вказавши, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному\~Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у\~статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Враховуючи, що у даній справі до роботодавця (відповідача) застосовано спеціальний вид відповідальності за порушення трудових прав працівника (позивача) у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд з врахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду, вважає, що позов у частині вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, задоволенню не підлягає. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з січня 2024 року по березень 2025 року у сумі 76\~419,80грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20грн. На підставі п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Outcome: partial