Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні Слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування за № 42020101030000143 від 27.10.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Позивач зазначає, що досудове розслідування кримінального провадження триває понад чотири роки, що об`єктивно порушує строки проведення досудового розслідування. Посадовими особами Деснянського УП ГУНП у м. Києві не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження. А надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації. На підставі наведеного позивач просить стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000000,00грн в якості компенсації за нанесену моральну шкоду солідарно шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунків вказаних органів поліції. 14.11.2024 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04.12.2025 до суду від Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями, рішеннями, бездіяльністю уповноважених вимогами КПК України спеціальних суб`єктів у кримінальному провадженні та настанням шкоди. Вказують, що позивач, будучі учасником кримінального провадження, не має наміру дотримуватись порядку встановленого державою для реалізації прав громадян. Ігноруючи норми КПК України позивач звертається до суду для отримання компенсації моральної шкоди не від особи, якою вчинено злочин, а від іншої особи - юридичної особи, яка не вступала з позивачем у правові відносини. Зазначають, що позивачем не обґрунтовано, з посиланням на норми КПК України, та не доведено належними та допустимими доказами вини ГУНП у м. Києві. Позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів на підставі яких можна зробити висновок, що він має право на відшкодування шкоди. Крім того, не надано доказів того, що дії відповідача визнані протиправними. На підставі викладеного та через заявлений позову до юридичної особи, а не Держави Україна, ГУНП у м. Києві просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 13.12.2025 до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести солідарну відповідальність перед позивачем. Вказують, що позивач обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіювання йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту у встановленому законодавством порядку. Зазначають, що позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави. Тому просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 24.12.2025 до суду від Деснянської окружної прокуратури міста Києва надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Вказують, що відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Ураховуючи, що у кримінальному провадженні № 42020101030000143 від 27.10.2020 жодній особі про підозру не повідомлялось, то посилання позивача на вказану норму в цьому випадку є безпідставним. Зазначають, що в цій справі відносно позивача незаконні дії органом досудового розслідування не вчинялись, факти систематичного відвідування органу досудового розслідування та суду не підтверджено, розмір моральної шкоди не обґрунтовано. Вказують, що позивач повинен довести, що дії чи бездіяльність відповідачів є причиною, а шкода, яка на думку позивача цією бездіяльністю завдана - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Натомість позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів. На підставі викладеного просять врахувати ці пояснення при розгляді справи. 19.05.2025 до суду від старшого слідчого Деснянського Управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Костогриза Р. О. надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки обґрунтування позовних вимог стосується реалізації прав позивача, як учасника кримінального провадження та не встановлюються неправомірність дій або бездіяльності органу досудового розслідування, не встановлюють наявність майнової та моральної шкоди у позивача і не свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю та настанням моральної шкоди. Вказує, що звернення [PERSON] про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 42020101030000143, за період з 27.10.2020 по 07.05.2025 в реєстрації ІПНП та СЕД:МІА не значаться. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 02.06.2025 до суду від старшого слідчого Деснянського Управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Костогриза Р. О. надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42020101030000143 від 27.10.2020 проведено ряд слідчих дій з метою встановлення обставин справи, зокрема, двічі було допитано в якості потерпілого позивача [PERSON] . Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні клопотання [PERSON] про надання доступу до вказаних матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, а відтак твердження позивача про бездіяльність органу досудового розслідування є безпідставними. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до однієї гривні. Представник Головного управління Національної поліції України у м. Києві, Глущенко О. М., в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. У матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Прокурор Деснянської окружної прокуратура міста Києва Фединяк А. М., в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Старший слідчий Деснянського Управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Костогриз Р. О. в судове засідання не з`явився. У матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 07.08.2021 Постановою Верховного Суду, по справі № 754/2511/18, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 15.09.2020 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення осібної суми боргу за договором позики в розмірі 780000,00грн залишити без змін. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 15.09.2020 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат змінити. Зменшено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних витрат з 91260,00грн до 6240,00грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 7472,06грн. 26.10.2020 Деснянським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], на підставі виконавчого листа № 754/2511/18 від 29.09.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 871260,00грн позики та витрат від інфляції. У рамках виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все майно, що належить боржнику, зокрема на квартиру [ADDRESS] , накладено арешт на кошти боржника та постановлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. 20.10.2020 [PERSON] звернувся до керівника Київської місцевої прокуратури із заявою про кримінальне правопорушення, відповідно до якого зазначав, що в якості гарантії виконання [PERSON] своїх грошових зобов`язань, вона вказала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Однак 02.02.2018, з метою ухилення від сплату боргу, [PERSON] уклала зі своєю донькою [PERSON] договір довічного утримання, за яким право власності на належну [PERSON] квартиру переходить [PERSON] . Вказував, що таким чином [PERSON] скористалась його довірою та шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами. Просив прийняти та невідкладно внести відомості до ЄРДР відносно [PERSON] щодо вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 27.10.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42020101030000143, було внесено відомості за заявою [PERSON] , за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 27.10.2020 [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Київської місцевої прокуратури № 3, яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 30.10.2020 ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/13950/20, скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб Київської місцевої прокуратури № 3, що полягає у невнесенні відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення про кримінальне правопорушення - задоволено. Зобов`язано уповноважених Київської місцевої прокуратури № 3 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення на підставі повідомлення [PERSON] від 20.10.2020, у відповідності до ст. 214 КПК України. 30.10.2020 Київська місцева прокуратура № 3 повідомила [PERSON] про те, що за результатами розгляду його заяви було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42020101030000143 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а кримінальне провадження направлено до СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві для організації проведення подальшого досудового розслідування. 30.03.2021 слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві Фельчиним С. О., в рамках кримінального провадження № 42020101030000143, було допитано в якості потерпілого [PERSON] , що підтверджується протоколом допиту потерпілого. 26.03.2021 Деснянською окружною прокуратурою м. Києва, було розглянуто скаргу [PERSON] щодо недотримання слідчим розумних строків в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню № 42020101030000143. Повідомлено, що 25.03.2021 постановою керівника окружної прокуратури задоволено його скаргу та надано прокурору у кримінальному провадженні обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій та прийняття процесуальних. 19.05.2021 слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві Фельчиним С. О., в рамках кримінального провадження № 42020101030000143, було допитано в якості потерпілого [PERSON] , що підтверджується протоколом допиту потерпілого. 14.12.2022 Постановою Верховного Суду, по справі № 754/2463/20, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.12.2021 залишено в силі, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Так, Постановою Верховного Суду, по справі № 754/2463/20 встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору довічного утримання від 02.02.2018 у [PERSON] було відсутнє зобов`язання з повернення суми позики за договором від 23.05.2017, оскільки такий обов`язок на підставі п. 1.2. зазначеного договору виник у неї лише у квітні 2018 року. На момент укладання оспорюваного договору довічного утримання у [PERSON] було відсутнє невиконане перед [PERSON] грошове зобов`язання, що свідчить про відсутність умислу на ухилення від виконання зобов`язання. 04.11.2024 Слідчим управлінням Національної поліції у м. Києві Головного управління національної поліції у м. Києві, розглянуто звернення [PERSON] щодо порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства України під час розслідування кримінального провадження № 42020101030000143, розпочатого 27.10.2020 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України окремими працівниками слідчого відділу Деснянського управління поліції. Повідомлено, що за вказаним фактом у слідчому управлінні проведено службову перевірку за результатами якої відомості, зазначені у зверненнях [PERSON] , знайшли своє підтвердження та до винних осіб вжито заходів дисциплінарного реагування. 19.12.2024 старшим слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві Костогризом Р. О., в рамках кримінального провадження № 42020101030000143, було допитано [PERSON] , що підтверджується протоколом допиту потерпілого. 22.01.2025 Постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві Костогризом Р. О., погодженого заступником начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення № 2 Деснянського УП ГУНП у м. Києві, полковником Мариною Сторожук, кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42020101030000143 від 27.10.2020, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, закрити за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. 07.05.2025 Завідувачем сектору документального забезпечення Деснянського УП ГУНП у м. Києві, було складено довідку, відповідно до якої зазначено, що в секторі документального забезпечення Деснянського УП ГУНП у м. Києві, протягом вказаного часу з 27.10.2020 по 07.05.2025, згідно бази реєстрації ІПНП та СЕД:МІА звернень [PERSON] щодо ознайомлення з матеріалами КП 42020101030000143 не значиться. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Європейський суд з прав людини у пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Отже для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. За змістом частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 травня 2021 року у справі № 638/8493/19 (провадження № 61-13452св20), від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18 (провадження № 61-21157св19), від 17 квітня 2023 року у справі № 751/3968/22 (провадження № 61-3209св23). Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Однак під час розгляду справи суд встановив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось не більше 5 років, заявнику було надано статус потерпілого, протягом всього розслідування вчинено достатньо належних та ефективних дій з метою забезпечення неупередженого розслідування, будь-яких звернень або скарг від [PERSON] до слідчого або до судді слідчого не надходило. До того ж після встановлення всіх фактичних обставин, слідчий постановив постанову про закриття кримінального провадження яка так і не оскаржувалась позивачем. Суд критично ставиться щодо посилання позивача як на доказ бездіяльності слідчого органу на Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва суду від 30.10.2020 про зобов`язання внесення до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, оскільки такі відомості були внесено за заявою [PERSON] ще 27.10.2020, а отже без порушення прав та інтересів позивача. Як установлено судом під час розгляду справи, позивач протягом досудового розслідування у кримінальному провадженні самостійно не цікавився станом розслідування, відвідував слідчий відділ лише у випадках його виклику задля надання пояснень або допиту потерпілого, про що не заперечувалось учасниками справи. До того ж судом не встановлено, а позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення звичайної щоденної діяльності або ритмів його життя і як наслідок морального страждання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання стороню відповідача йому моральної шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача. При цьому, суд зазначає, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 133, 142 ЦПК України, беручі до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. А оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовій збір компенсується за рахунок держави

Outcome: dismissed