Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

17 червня 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» (далі: позивач) звернулось до [PERSON] (далі: відповідач) з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №216274664 від 13.10.2020 у розмірі 45 079,25 грн., з яких: 21 349,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 730,05 грн. - заборгованість за відсотками. Також просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. Обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу позивач посилається на укладення 13.10.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем кредитного договору №216274664, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 21 350 грн. та зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, набуття права вимоги за вказаним договором на підставі договору факторингу та порушення відповідачем умов кредитного договору, внаслідок чого позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. До судового засідання, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду сторони не з`явилися. Позивач просив розгляд справи здійснювати за своєї відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причину неявки не сповістив. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави передбачені ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, судом не встановлені. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце даного судового засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини: 13.10.2020 між «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладений кредитний договір №216274664, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 21 350 грн. на 126 днів та сплатою фіксованих 427,70 % річних. Також, 13.10.2020 відповідач підписав Паспорт споживчого кредиту продукту до Договору №216274664 від 13.10.2020. Як вбачається з додатку №1 до Договору №216274664 від 13.10.2020, сторони узгодили графік платежів. 27.10.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладений додатковий договір у № 216274664 від 13.10.2020, відповідно до умов якої, сторони дійшли згоди про продовження строку надання кредиту за договором №216274664 від 13.10.2020 на чотирнадцять днів. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своє зобов`язання виконало, надало відповідачу кредит у заявленому розмірі, що підтверджується платіжним дорученням № 8c8c4c22-ef27-4de5-91b9-2f5f814423dc від 13.10.2020, листом АТ «УніверсалБанк» №БТ/Е-6462 від 27.06.2025, рухом коштів по картці. Натомість, відповідач своє зобов`язання не виконав, кредит не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі у розмірі 45 079,25 грн., з яких: 21 349,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 730,05 грн. - заборгованість за відсотками. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №216274664 від 13.10.2020, за яким боржником є відповідач, що підтверджується: договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018; додатковими угодами №19, 26, 27, 31, 32 до договору факторингу №281111-01; реєстром прав вимоги №117 від 19.01.2021; актом звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2021 зі сплати суми фінансування за Реєстром прав вимоги №117 від 19.01.2021 за Договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018; протоколом узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог згідно Реєстру прав вимоги №117 від 19.01.2021; договором факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020; додатковою угодою від 30.12.2022 №3 до Договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020; реєстром прав вимоги №9 від 30.05.2023; протоколом узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги згідно Реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023; платіжною інструкцією №4097 від 30.05.2025; договором факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025; актом прийому передачі реєстру боржників за договором факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025; реєстром боржників до договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025; платіжними інструкціями №243 від 04.06.2025, №245 від 04.06.2025, №246 від 05.06.2025, №247 від 05.06.2025, №248 від 06.06.2025. Дослідивши матеріали справи, суд висновує: За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1 ст.1054, ч.1 ст.1048 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1 та 2 ст.1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Кредитний договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, а також договір факторингу, укладений між первісним кредитором та позивачем у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 45 079,25 грн., з яких: 21 349,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 730,05 грн. - заборгованість за відсотками. Відповідачем не надані належні та допустимі докази на спростування наведених вище висновків, як і не надані належні докази на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. За таких обставин, оскільки відповідач належним чином взяті на себе грошові зобов`язання не виконав, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Таким чином, відповідний борг за кредитним договором у розмірі 45 079,25 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422, 40 грн. Щодо витрат на правову допомогу в сумі 7 000 грн. Згідно із ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved