Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

21.03.2025 Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення з [PERSON] на свою користь заборгованості за договором про споживчий кредит у сумі 141 481,28 грн, а також судових витрат у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.02.2022 між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 316441120102, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 245 000, 00 грн на споживчі потреби зі сплатою 29% річних, строком на 60 місяців. У рамках укладеного кредитного договору відповідачу було відкрито поточний рахунок ІВАN: [NUMBER] . У порушення умов укладеного договору відповідач взяті на себе зобов`язання з вчасної оплати тіла кредиту та нарахованих відсотків належним чином не виконував, станом на 12.03.2025 у нього виникла заборгованість в загальній сумі 141 481,25 грн, з яких: 118 988,93 грн - заборгованість за основним боргом (кредитом), 22 492,35 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. 29.04.2025 до Центрального районного суду міста Дніпра на підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2025 за підсудністю надійшла вищезазначена цивільна справа. 28.03.2025 від відповідача до суду надійшла заява, в якій він зазначає про своє складне матеріальне становище у зв`язку з тим, що є внутрішньо переміщеною особою з міста Маріуполя та наразі перебуває у статусі тимчасово безробітного. У зв`язку з цим зазначає про можливість сплачувати наявну заборгованість щомісяця рівними частинами в розмірі 4 000,00 грн протягом трьох років. До вказаної заяви відповідачем додано квитанції про часткову оплату заборгованості та довідку від 21.06.2022 №7102-5001775459 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2025, цивільну справу №712/3530/25, провадження №2/0203/1610/2025, було розподілено головуючому судді Іваницькій І.В., яка передана канцелярією суду 05.05.2025. Відповідно до частини 2 статті 32 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 07.05.2025 відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін на 28.05.2025. 28.05.2025 від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить про розгляд справи без його участі з огляду на зайнятість в іншому судовому засіданні. У судовому засіданні 28.05.2025 у зв`язку з неявкою учасників справи розгляд справи відкладений на 16.07.2025. У судовому засіданні 16.07.2025 у зв`язку з неявкою учасників справи розгляд справи відкладений на 19.08.2025 та визнано явку повноважного представника позивача обов`язковою. 05.08.2025 від відповідача надійшла заява від 04.08.2025, в якій він визнає наявну заборгованість та просить зменшити розмір щомісячних платежів до 2 000,00 грн, починаючи з 10.08.2025, з огляду на складне матеріальне становище. При цьому, відповідач зазначив, що зобов`язується здійснювати оплату відповідно до встановленого графіку погашення заборгованості. 12.08.2025 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі з огляду на визнання боргу відповідачем заявою від 04.08.2025. 15.08.2025 до суду позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог з огляду на часткову сплату заборгованості відповідачем після подання позовної заяви. Згідно поданої заяви станом на 02.08.2025 загальна сума боргу складає 127 481,28 грн, яка складається з 104 988,93 грн - заборгованості по кредиту ( основний борг) та 22 492,35 грн - заборгованості по процентам. У судовому засіданні 19.08.2025 розгляд справи відкладений на 08.09.2025, визнано явку повноважного представника позивача обов?язковою. Представник позивача у заяві від 02.09.2025 підтримав зменшені позовні вимоги та просив розглянути справу без його участі на підставі наявних доказів, з урахуванням того, що відповідачем подано заяву про визнання позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.02.2022 між АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 316441120102 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 245 000,00 грн зі сплатою за користування кредитом 29 % річних, строком на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 22.02.2027. Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору, а позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернути в передбачені кредитним договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених кредитним договором. У відповідності до п. 2.4.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 29 % річних. Згідно із пунктом 3.3.3. кредитного договору, позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 4083,33 гривень та оплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 21 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з березня 2022 року. Відповідно до пункту 4.3. кредитного договору позичальник зобов`язаний: належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе цим договором зобов`язання, у строки, обумовлені цим договором повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором, а у порушення умов цього договору, достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, а також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в договорі, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки. Пунктом 4.2.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по укладеному договору. Згідно з пунктом 4.2.2 кредитного договору, при виникненні простроченої заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та/або процентами, більше ніж на один місяць, а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та заяви про зменшення позовних вимог у зв`язку з цим, загальний розмір заборгованості відповідача перед банком за кредитним договором № 316441120102 від 22.02.2022 станом на 02.08.2025 складає 127 481,28 грн, в тому числі заборгованість за основним боргом (кредитом) 104 988,93 грн, заборгованість за процентами 22 492,35 грн. Згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року №556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України. Такий висновок зроблений у постанові Верховного від 08 листопада 2021 року у справі №754/5108/17, з посиланням на постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц. Факт виконання банком своїх зобов`язань щодо надання [PERSON] кредитних коштів у сумі 245 000,00 грн підтверджується випискою по рахунку. Факт отримання кредитних коштів, користування ними та часткового погашення відповідачем не заперечується. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, у постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 404/6241/19 зазначено, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України». У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №2-6460/11 вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені». Пунктом 3.9 договору передбачені підстави та випадки дострокового повернення кредиту за ініціативою банку. Зокрема, п. 3.9.3.2 визначено, що строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом в повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання такої обставини, як прострочення виконання зобов`язання позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості в тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісіями на строк понад 88 календарних днів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Згідно розрахунку Банку проценти за користування кредитними коштами нараховані в межах строку кредитування, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитом (тіло) у сумі 104 988,93 грн та заборгованості за процентами у сумі 22 492,35 грн. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028,00 грн. Відповідачем подано заяву, в якій він просить про розстрочення виконання зобов`язання, починаючи з серпня 2025 року по 2 000,00 грн щомісячно, посилаючись на тяжке матеріальне становище через втрату роботи під час воєнних дій в Україні, а також на те, що є внутрішньо переміщеною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно з п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Згідно з положеннями ч. ч. 1,3 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення суд виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для розстрочки виконання рішення суд не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, розстрочка має бути компромісом між заінтересованими сторонами. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду. Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04 06.2019 у справі №916/190/18. Наведені відповідачем обставини без відповідного підтвердження не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява відповідача про розстрочення виконання рішення суду, не підлягає задоволенню, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами обставин, які мають характер особливих або виняткових та які б давали підстави для відстрочення виконання рішення суду.

Outcome: approved