Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

02.09.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача адвоката Осадчої Н.О., надійшла вказана вище позовна заява, у якій, з урахуванням заяви від 05.11.2024 про збільшення позовних вимог, позивач [PERSON] просить: визнати за нею право власності на частину квартири, загальною площею 69,5 кв.м, житловою площею 34,2 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1080376332218; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості частини транспортного засобу автомобіля КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ) реєстр. № AI2663IВ у розмірі 200665,00 грн, а також стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 9484 грн 50 коп.; за проведення оцінки ринкової вартості автомобіля у розмірі 2000 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу. Разом із позовною заявою, представником позивача було подано заяву про забезпечення позову. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та у них [INFO] народився син [PERSON] , а також перебуваючи у шлюбі вони 03.11.2016, за спільні кошти подружжя, придбали нерухоме майно: квартиру, загальною площею (кв.м): 69.5, житловою площею (кв.м): 34.2 за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено та зареєстровано, на той час, лише на одного з подружжя відповідача. Фінансування придбання спірної квартири здійснювалося в жовтні 2015 року на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва. 05.12.2019 між відповідачем та [PERSON] (батько позивача) було укладено Договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3095, відповідно до якого Позикодавець при укладенні цього договору передав у власність Позичальникові строком до 05.12.2025, а Позичальник прийняв від нього у власність строком до 05.12.2025 грошові кошти в розмірі 789 699 (сімсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) гривень 90 копійок, що є еквівалентом 33000 (тридцяти трьох тисяч) доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного Банку України станом на 05.12.2019 (1 долар США = 23.9303 грн.) без нарахування відсотків. З метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за Договором позики 05.12.2019 між відповідачем та [PERSON] (батько позивача), зі згоди дружини [PERSON] , було укладено Договір іпотеки квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3096. Предмет іпотеки - нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . 21.10.2022 рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі №363/2675/22, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Також, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб легковий автомобіль марки KIA модель RIO, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , білого кольору, д.н.з. [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача в ТСЦ 8045. З жовтня 2022 року, після розлучення з відповідачем, позивачу не було відомо, де знаходився транспортний засіб, який є також власністю позивача, та, як вказує відповідач у відзиві, автомобіль ним було продано відповідно до договору купівлі-продажу від 11.08.2023 за ціною 100000 грн, без згоди позивача. Сторона позивача, посилаючись на норми сімейного законодавства та, те, що квартира придбана у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя, вказує, що позивачу належить частина спірної квартири, на яку просить суд визнати за нею право власності, а також, що автомобіль, який було придбано у шлюбі, за спільні кошти подружжя, проте відчужено відповідачем без її згоди та за ціною, яка не відповідає дійсності, позивач, посилаючись на ринкову вартість автомобіля 401330 грн, просить стягнути з відповідача компенсацію вартості автомобіля у розмірі частки 200665 грн. та 2000 грн витрати, понесені позивачем на проведення оцінки спірного автомобіля (том 1 а.с. 1-13, том 2 а.с. 53-59). Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 03.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Іншою ухвалою від 03.09.2024 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1080376332218, яка належить на праві власності [PERSON] . 18.09.2024 представником відповідача адвокатом Кізік А.М. подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання особистої приватної власності, у якій, усунувши недоліки, встановлені ухвалою суду від 05.11.2024, та подавши до суду 11.11.2024 зустрічну позовну заяву у новій редакції, позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) [PERSON] просить ухвали рішення, яким, у порядку поділу майна подружжя: визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] в якості компенсації погашення позики, за Договором позики від 05.12.2019 року частину позики у розмірі 394 849,95 гривень (що на дату договору позики становило 16 500 доларів США), а також, просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати судовий збір у розмірі 15140,00 грн, витрат на правничу допомогу, навівши їх попередній орієнтовний розрахунок: 8000,00 грн підготовка та подання позовної заяви до суду, 3500,00 грн. участь у судовому засіданні, за кожне засідання, від 4000,00 грн підготовка та подання додаткових пояснень, заперечень на відзив, інших заяв по суті спору. В обґрунтування зустрічних вимог зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] ) 06.06.2015 був укладений шлюб та до укладання шлюбу, позивачу на праві особистої приватної власності, на підставі Свідоцтва про право власності від 20.12.2010 належала однокімнатна квартира, номер [ADDRESS] . У подальшому, позивачем було укладено договір купівлі-продажу від 17.09.2015, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., за реєстровим номером 1638 (копія додається), за яким, позивачем було продано однокімнатну квартиру, покупцю [PERSON] . Згідно п. 3 договору купівлі-продажу від 17.09.2015, однокімнатна квартира була продана позивачем за вартістю 809 600 (вісімсот дев?ять тисяч шістсот) грн. Метою продажу однокімнатної квартир позивачем, було придбання більшого житла для родини. З метою придбання нового житла та зберігання коштів, позивачем 16.09.2015 було укладено договір з АТ КБ «Приватбанк» про оренду сейфової скриньки, тобто за добу до отримання коштів від продажу однокімнатної квартири та закрито 24.10.2016, доказом чого є Довідка банківської установи від 22.08.2023. Через місяць після продажу однокімнатної квартири, позивачем, 20.10.2015, укладено Договір №ВН/2-82/32/2014 про участь у Фонді фінансування будівництва. Пунктом 5 Договору фінансування, визначено, що об`єктом будівництва за договором, «є друга секція групи житлових будинків з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] ». Пунктом 6 Договору фінансування, сторонами визначалось, що видом об`єкта інвестування є «квартира», будівельна адреса [ADDRESS] , номер об`єкта [NUMBER] , загальною площею 66,95. Поточна вартість об`єкту інвестування, станом на дату підписання Договору фінансування становила 751 951 (сімсот п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 00 коп. Вартість об`єкту інвестування була профінансована позивачем у повному обсязі згідно платіжних доручень №04P329882 на суму 751 951 (сімсот п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 00 коп. 22.10.2015, позивачу було видано Свідоцтво №BH/2-82/32/2014/1 про участь у Фонді фінансування будівництва №32 ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна». 22.10.2015, між позивачем, як довірителем, та управителем, ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» укладено Догові уступки майнових прав на нерухомість №BH/2-82/32/2014, за яким, позивачу відступлено майнові права на набуття у власність об`єкта інвестування в об`єкті будівництва, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після введення об`єкту будівництва в експлуатацію, Управитель зобов`язується передати, а Довіритель (позивач у справі) прийняти оплачений ним відповідно до умов Договору про участь у ФФБ №ВH/2-82/32/2014 від 20.10.2015, наступний об`єкт інвестування, квартиру, [ADDRESS] , кількість кімнат 2 (дві), загальна площа 66,95 кв.м., житлова площа 33,37 кв.м. 26.09.2016, було підписано акт приймання забудовником передано, позивачем прийнято квартиру. Право власності на квартиру, було зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32295969 від 09.11.2016 15:50:03, [PERSON] , Київська обласна філія комунального підприємства «Солом?янка Сервіс» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська обл. Позивач за зустрічним позовом вказує, що квартира була придбана ним за рахунок власних коштів, а саме з продажу однокімнатної квартири, відповідно, є його особистою приватною власністю. Наведені обставини не могли не бути відомі стороні відповідачки, а відтак, наведені у первинному позові обставини є такими, що не відповідають об`єктивній дійсності, що впливає та є визначальним при визначені належності майна, у том числі спірної квартири, до спільного майна. У подальшому, з метою облаштування квартири, позивачем було укладено Договір позики від 15.11.2017, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В. за реєстрованим номером 621. За умовами Договору позики, позивачем у позику отримано 555296 тис. грн, що було еквівалентом 20 720 дол. США. Згідно п. 13 Договору позики, його було укладено за згоди та з відома відповідача. З метою забезпечення виконання умов Договору позики, між позивачем та позичальниками було укладено Іпотечний договір від 15.11.2017, посвідчений приватним нотаріусом КМНЛ Ігнатовим О.В. за реєстровим номером 622. 06.03.2019, до іпотечного договору від 15.11.2017 було укладено Договір №2 про внесення змін до іпотечного договору, за яким було визначено розмір основного зобов`язання у розмірі 1 004 743 гривні 38 коп., що становило 37650 доларів США 50 центів. Позика була погашена позивачем 05.12.2019, у повному обсязі, свідченням чого є заява позикодавців [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , яка посвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В за реєстровим номером 2955. З метою погашення позики, позивачем було укладено договір позики від 05.12.2019 з [PERSON] , за яким Позивач отримав у позику кошти у розмірі 789699,90 гривень, що було еквівалентом 33 000 доларів США, зі строком погашення до 05.12.2025. Згідно п. 14 цього договору, його укладено зі згоди та відома відповідача. З урахування чого, позика була отримана та витрачена в інтересах сім`ї. Станом на дату подання цього позову, позика не погашена. Вважає, що, оскільки Договір позики від 05.12.2019 було укладено позивачем в інтересах сім`ї та використано для облаштування нерухомого майна, зобов`язання з повернення коштів, повинні бути враховані при проведенні розподілу майна між подружжям та, з урахуванням того, що зобов`язання з повернення коштів буде здійснюватися за особисті кошти позивача, з відповідача підлягає стягненню частина вартості кредиту. Крім цього, за час перебування у шлюбі, сторонами було придбано транспортних засіб легковий автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] . Зазначений транспортний засіб було зареєстровано на позивача. На підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2023 транспортний засіб було продано за ціною 100000 грн. Вартість продажу транспортного, була обумовлена його технічним станом, строком експлуатації та інтенсивністю використання. Позивач, не заперечує проти стягнення з нього на корить відповідача компенсації вартості продажу транспортного засобу, придбаного у період шлюбу та проданого позивачем, у розмірі 50000 грн. У зустрічній позовній заяві позивач вказує, що джерелом набуття спірної квартири були його кошти, які отримані ним від продажу однокімнатної квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності та набута у власність ним до укладання шлюбу між сторонами. Позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки квартира придбана за його особисті кошти, то спірна квартира у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, є його особистою приватною власністю не зважаючи на той факт, що право власності на неї було зареєстровано за час шлюбу з відповідачкою, та відповідно не підлягає поділу як об`єкт спільної сумісної власності подружжя в порядку ст. 69 СК України (том 1 а.с. 79-173, том 2 а.с. 142-154). На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брали участь: представник позивача за первісним позовом адвокат Осадча Н.О. та представник відповідача адвокат Кізік А.М., та за їх участі, зокрема прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, зустрічну позовну заяву, та забезпечено право сторін скористатися процесуальними правами щодо надання відзивів на позовні заяви, відповіді на відзиви та заперечення на них, письмові додаткові пояснення по справі, подання, витребування доказів та їх долучення до матеріалів справи судом. Третя особа, у судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги [PERSON] та заперечує проти зустрічних вимог [PERSON] . Так, крім зустрічної позовної заяви, адвокатом Кізік А.М., яка діє в інтересах [PERSON] , також подано відзив на позовну заяву [PERSON] , відзив на заяву про збільшення позовних вимог, заперечення на відповідь на відзив, подані адвокатом Осадчою Н.О., відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (том 1 а.с. 179-249, том 2 а.с. 17-28, 155-165, том 3 а.с. 67-81), у яких, виклавши обставини щодо спірних правовідносин між сторонами, а також обставини, якими обґрунтовано зустрічні позовні вимоги, стверджує про відсутність доказів, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, а викладені позивачем доводи, не відповідають дійсності. Сторона [PERSON] стверджує, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отриманих від продажу однокімнатної квартири, яка була його особистою приватною власністю. Звертає увагу на те, що шлюб між сторонами було укладено 06.06.2015, а фінансування придбання квартири (оплата її вартості) було проведено 21.10.2015 (4 місяці), позивач за первісним позовом не працювала, оскільки на той момент здобувала освіту, а утриманням родини займався лише відповідач за первісним позовом, а тому, з моменту укладання шлюбу до моменту внесення коштів за квартиру, не могли спільною працею набути кошти, для придбання квартири. При цьому, стороною позивача за первісним позовом не наведено жодного доказу та обґрунтування за які саме кошти, що отримані (зароблені спільною роботою) подружжям за час перебування у шлюбі з 06.06.2015 по 25.10.2015, придбана спірна квартира, для надання їй статусу спільного майна, та не спростовано направлення коштів від продажу належної відповідачу на праві особистої приватної власності однокімнатної квартири, на фінансування придбання спірної квартири. Також адвокатом Кізік А.М. вказується про відсутність належних доказів того, що батько позивача надав родині 20000 доларів США, оскільки відсутній нотаріально посвідчений договір, з урахуванням положень статей 208, 206 та 719 ЦК України, а також докази того, що відповідач мав великі борги, як до укладання шлюбу, та і після нього, крім договорів від 15.11.2017 та 05.12.2019, які було укладено з відома позивача та за її згодою. При цьому, відсутні докази, що позичені кошти витрачено не в інтересах родини, і не спростовано, що кошти було витрачено на ремонт квартири та її облаштування. Укладання договору позики з громадянином [PERSON] , було викликано необхідністю повернення позики за попереднім договором укладеним 15.11.2017, оскільки у повному обсязі [PERSON] , який на той момент самостійно працював та забезпечував родину, не зміг зібрати необхідну суму для погашення позики. У зв`язку з чим, позивачем та відповідачем було прийнято спільне рішення звернутись до її батька, [PERSON] , з проханням надати позику, для погашення позики за Договором від 15.11.2017, які було витрачено в інтересах сім`ї. Оскільки, станом на дату подання позову, позика не погашена, а тому вказує, що зобов`язання з повернення коштів, повинні бути враховані при проведенні розподілу майна між подружжям. Щодо спірного автомобіля, адвокат Кізік А.М. зазначила про незгоду із ринковою вартістю транспортного засобу та, відповідно, і з розміром компенсації за такий автомобіль, оскільки Звіт, наданий позивачем за первісним позовом, не відповідає положенням Наказу Міністерства Юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092 «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», а ні Національному Стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» (затверджений Постановою Кабінету міністрів України №1440 від 10.09.2003) та у Звіті одночасно зазначено, що для визначення вартості об`єктів оцінки використовувався порівняльний методичний підхід та, що визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу проводилося з обліком його технічного стану згідно наданої інформації Замовником від 19.09.2024, при цьому без фактичного огляду транспортного засобу, врахування його дійсного стану, що підтверджується самим Звітом, у якому зазначено, що «місцезнаходження транспортного засобу невідоме», а оцінка проводиться за даними, наданими замовником, тобто позивачем. У Звіті відсутнє посилання та не проведено аналіз ринкових цін на подібний транспортний засіб, а використано лише дані з «Бюлетеня автотоварознавця» №136, 2024 року», складає: 389 640 грн. Проте, відсутній аналіз порівняння ринкової вартості, а навпаки, збільшено вартість автомобіля, за відсутності даних про його дійсний технічний стан, та збільшено вартість, не дивлячись на вік Автомобіля та враховано дані (відсутність даних), які можуть бути отримані та враховані лише при безпосередньому огляді транспортного засобу суб?єктом оціночної діяльності. Відповідно, з урахуванням застосованого порівняльного методу оцінки ринкової вартості транспортного засобу, зазначена у Звіті вартість, не може вважатись об`єктивною та достовірною такою, що дійсно відповідає ринковій вартості подібного транспортного засобу. Зазначено, що позивач, для проведення оцінки автомобіля, надавши інформацію, яка не відповідає дійсності, зокрема було надано опис транспортного засобу від 19.10.2024, у якому зазначено, дані про автомобіль на підставі даних вказаних в Договорі купівлі-продажу 8046/2023/3988304 транспортного засобу від 11.08.2008, укладений в територіальному сервісному центрі МВС 8046 ВСЦ ГСЦ МВС в місті Київ, просила визначити ринкову вартість автомобіля, без технічного паспорта та огляду, оскільки на даний час нема доступу до автомобіля. Адвокат Кізік А.М. вказує, що позивач за первісним позовом, не врахувала, що протягом року, у 2019 році, відповідач, будучи безробітним, з метою утриманні родини з дитиною, працював у таксі на спірному автомобілі та щоденний пробіг становив 300-500 кілометрів, а робота відповідача тривала від 10 до 14 годин на добу, що не могло не позначитись на технічному стані автомобіля. У Звіті наведеного «0» коефіцієнт зменшення вартості автомобіля, при цьому, у автомобіля, у зв`язку з його інтенсивним використанням, були наявні пошкодження, потребували ремонту двигун, трансмісія тощо, які і обумовили його продажну вартість за Договором, а саме: наявність корозії даху, капоту, порогів, що є окремим показником відсотку зменшення вартості. Деякі частини кузова фарбувались. Автомобіль потребував ремонту. Просить суд врахувати, що одними з додатків Звіту, є Протокол технічного стану (КТ3), колісного транспортного засобу, згідно наданої інформації (арк. 36-37 Додатків). При цьому, такий протокол не містить підпису позивачки, відповідно, суб`єктом оціночної діяльності, прийнято до уваги дані про стан Автомобіля, заповнені самим суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, яка саме використана інформація у такому протоколі, та ким саме надана, з урахуванням відсутності підпису Позивачки, невідомо. На підставі викладено, вважає Звіт про оцінку таким, що складено з порушення Методики та Стандарту, без урахування стану автомобіля на даний час, а тому визначену у Звіті вартість автомобіля вважає недостовірною, а сам по собі звіт не може бути належними та допустимим доказом у справі та не може спростовувати вартість продажу Автомобіля, визначену у договорі купівлі-продажу від 11.08.2023. У свою чергу, представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвокат Осадча Н.О. подала відповідь на відзив адвоката Кізік А.М., додаткові письмові пояснення, відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, а також відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] та заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (том 2 а.с. 1-16, 109-117, 166-173, том 3 а.с. 34-66, 82-96), підтримуючи позицію щодо набуття спірної квартири позивачем та відповідачем під час перебування у шлюбі та про її належність до спільної сумісної власності подружжя, яка підлягає поділу у рівних частинах, заперечує обставини щодо придбання квартири за кошти відповідача від продажу однокімнатної квартири, про що не надано будь-яких доказів, що саме ці кошти він витратив на придбання спірної квартири. Вказує, що батько позивача, було надано родині позивача з відповідачем кошти у розмірі 20000 доларів США на придбання спірного майна, оскільки позивач, на час укладання шлюбу, навчалася у Київському національному лінгвістичному університеті протягом чотирьох років про що отримала Диплом бакалавра від 30.06.2018, та не мала власних коштів, а 09.12.2018 у позивача з відповідачем народилася дитина та відповідач за зустрічним позовом доглядала за сином. Також позивач отримала диплом бакалавра від 01.02.2021 по закінченню навчання у Національному університеті кораблебудування імені адмірала Макарова. До укладання шлюбу з позивачем, відповідач мав великі борги, про що свідчать договори позики від 15.11.2017 та від 05.12.2019. При цьому, позивачу не відомо, на які потреби відповідачем витрачено кошти, отримані ним за продаж однокімнатної квартири та за договорами позики та іпотеки від 15.11.2017, на укладання яких вона давала згоду. Вказує, що позичені кошти не витрачалися в інтересах сім`ї. Позика віддавалася за спільні кошти подружжя та з допомоги батьків позивача, зокрема було надано 6000 доларів США на ремонт та облаштування спірної квартири (придбання меблів, техніку на кухню, гарнітур, кондиціонер, меблі в коридор, кімнати та інше). Також вказує, що відповідач позичав 3500 доларів США у брата позивача, який погашено батьком позивача. Звертає увагу на те, що відповідач орендував сейфову скриньку 16.09.2015, а закрив 24.10.2016, при тому, що платіж за договором про участь у Фонді фінансування будівництва було здійснено 21.10.2015. Більше того, Позивач за зустрічним позовом зазначає, що 16.09.2015 орендував сейфову скриньку, тобто, за добу до отримання коштів від продажу однокімнатної квартири та яку закрив лише 24.10.2016 (через рік після купівлі Спірної квартири), при цьому платіж за Договором №BH/2-82/32/2014 про участь Фонді фінансування будівництва було здійснено 21.10.2015, що вкотре підтверджує, що квартира придбана за спільні кошти подружжя у тому числі наданими батьками відповідача за зустрічним позовом, а що саме позивач за зустрічним позовом зберігав у сейфі (документи, кошти, прикраси, цінні речі тощо) відповідачу за зустрічним позовом не відомо. Також, представник позивача вказує, що позивач та відповідач, до придбання спірної квартири, проживали в орендованому помешканні, а тому спірну квартиру було придбано в інтересах сім`ї, при цьому, не порушувалося питання про те, що квартиру придбано за кошти відповідача. До звернення з позовом до суду, позивач та відповідач вели перемовини щодо продажу спірного майна, проте не дійшли згоди щодо ціни продажу квартири. З позики від 05.12.2019, отриманої відповідачем від батька позивача [PERSON] відповідно до договору позики, покрито попередню позику від 15.11.2017, при цьому відповідач у відзиві одночасно вказує, що за рахунок позики від 05.12.2019 було закрито попередній борг, та, що дана позика витрачена в інтересах сім`ї і використано для облаштування нерухомого майна. Позика за договором від 05.12.2019 не погашена, оскільки термін її погашення 05.12.2025, а тому, вимога позивача щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом на його користь частини позички у розмірі 394849,95 грн. є необґрунтованою та передчасною. Адвокат Осадча Н.О. вказує, що [PERSON] працював тривалий час моряком далекого плавання на міжнародних рейсах з 2009 року і по теперішній час, що підтверджується копією послужної книжки моряка №02310/2009/26 від 13.11.2009 та її нотаріально засвідченим перекладом. [PERSON] з 2009 року (в т.ч. і на момент придбання спірної квартири) укладав постійно трудові контракти з іноземними судновласниками (організаціями) та натомість отримував гідну оплату праці, що також дозволяло надавати фінансову підтримку позивачу та відповідачу за зустрічним позовом, оскільки останні не працювали на момент придбання спірної квартири і не мали постійного заробітку. Щодо спірного автомобіля, зазначено, що після розірвання шлюбу у 2022 році, позивачу не було відомо місце знаходження автомобіля, що був придбаний ними у шлюбі, оскільки відповідач його залишив собі, а у подальшому без її згоди щодо продажу та без її погодження ціни, за яку відповідач продав автомобіль, а факт відчуження було приховано, а тому вона має право на компенсацію половини вартості вказаного транспортного засобу за його ринковою вартістю. Адвокат Осадча Н.О. зазначила, що з метою проведення оцінки, позивачем було надано оцінювачу усю наявну інформацію та документи на підставі яких було здійснено оцінку спірного майна на час розгляду справи з урахуванням характеристик автомобіля на момент його продажу відповідачем без згоди позивача, вказує, що Звіт складено на підставі укладеного між позивачем та суб`єктом оцінки договору та відповідно до методики і національного стандарту, у тому числі і на підставі «Бюлетня автотоварознавця №136, 2024 року», оскільки в ньому зазначено коефіцієнт ринку регіону, враховуючи рівень цін продажу і поточних цін пропозицій до продажу в даному регіоні щодо цін та точні розрахунки середньої ринкової вартості спільного автомобіля. Щодо протоколу технічного стану КТ, зазначено, що він створюється суб`єктом оціночної діяльності, а інформація яка використана у цьому протоколі, долучена до звіту у якості додатків. Представник відповідача за зустрічним позовом вказує про суперечливість позиції позивача щодо дійсної вартості проданого ним транспортного засобу без згоди дружини, оскільки його представником долучено до матеріалів справи Звіт про оцінку спірного автомобіля вих. №41244 від 27.11.2024, яка складає 293330 грн., і це з врахуванням експлуатації транспортного засобу новим власником після продажу автомобіля. Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які поніс відповідач за зустрічним позовом та планує понести у зв`язку з розглядом справи: витрати на професійну правничу допомогу - 35000 грн.; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи - 6000 грн.; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів - 0,00 грн.; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду - 0,00 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про поділ майна подружжя та визнання особистою приватною власністю, до судового розгляду по суті. Рух справи на стадії підготовчого провадження та вчинені судом процесуальні дії по справі за участі представників сторін, а саме: представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвоката Осадчої Н.О., представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвоката Кізік А.М., детально викладено в ухвалі суду від 29.04.2025 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду (том 3 а.с. 107-109). Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвокат Осадча Н.О. підтримала позовні вимоги за первісним позовом з підстав, викладених у позові і у заяві про збільшення розміру позовних вимог та просила їх задовольнити, стверджуючи, що спірну квартиру сторонами придбано у шлюби і половину коштів надав батько позивача, заперечуючи факт придбання квартири [PERSON] за особисті кошти, у зв`язку з чим, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Також заперечувала щодо вимог зустрічного позову про стягнення половини суми боргу, яка не погашена позивачем за зустрічним позовом та строк ще не настав. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] підтримав свої вимоги щодо визнання спірної квартири його особистою приватною власністю, стверджуючи, що придбав її за кошти отримані від продажу належної йому квартири, які зберігав у скринці в банку, оскільки проживали на орендованій квартирі, а кошти отримані за договорами позики спрямовані на проведення ремонтних робіт у квартирі про що дружині було відомо. Вважає, що подання колишньою дружиною позову має штучний характер, оскільки до суду вирішив звернутися її батько з метою помсти і лише щодо квартири, а вимоги щодо автомобіля заявлено після подання зустрічного позову. Просив відмовити у задоволенні первісного позову, не погоджуючись із оцінкою транспортного засобу, та задовольнити його зустрічний позов. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвокат Кізік А.М. заперечувала проти первісного позову, підтримавши зустрічний, вказуючи, що сторони не могли придбати майно за спільні кошти подружжя, враховуючи дату шлюбу, дату продажу [PERSON] своєї квартири та інвестування ним коштів у спірну квартиру. Також вказувала про відсутність доказів матеріальної допомоги батька позивача за первісним позовом, а договори позики укладалися в інтересах сім`ї. Просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний, зазначивши, що докази витрат на правничу допомогу будуть подані у спосіб, передбачений ЦПК України. Заслухавши доводи та аргументи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено таке. З 06.06.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та вони є батьками спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21.10.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа №363/2675/22) (том 1 а.с.21, 24, 28-30). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.11.2016 за [PERSON] на праві власності зареєстровано об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] . Як зазначено у розділі у витязі «Документи, подані для державної реєстрації»: «договір про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер: ВН/282/32/2014, виданий 20.10.2015, видавник: сторони договору; акт прийому-передачі нерухомого майна, серія та номер: виданий 26.09.2016, видавник: сторони договору; договір уступки майнових прав на нерухомість, серія та номер: ВН/2-82/32/2014, виданий 22.10.2015, видавник: сторони договору; додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 10.08.2016, видавник: сторони договору; довідка, серія та номер: 628/10, виданий 17.10.2016, видавник: ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» (том 1 а.с. 22-23). Так, 20.10.2015 між ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» (Управитель) та [PERSON] (Довіритель) укладено Договір №ВН/2-82/32/2014 про участь у Фонді фінансування будівництва, з додатками до договору (том 1 а.с. 111-124). Пунктом 5 Договору фінансування, визначено, що об`єктом будівництва за договором, «є друга секція групи житлових будинків з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] ». Пунктом 6 Договору фінансування, сторонами визначалось, що видом об?єкта інвестування є «квартира», будівельна адреса [ADDRESS] , номер об?єкта 82, загальною площею 66,95 кв.м. Поточна вартість об?єкту інвестування, станом на дату підписання Договору фінансування становила 751 951 (сімсот п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 00 коп. Згідно платіжного доручення №04Р329882 від 21.10.2015, вартість об?єкту інвестування була профінансована [PERSON] у повному обсязі на суму 751\~951,00 грн, а також винагорода Управителю у розмірі 11279,00 грн згідно платіжного доручення №04Р3330442 від 21.10.2015 (том 1 а.с. 125, 126). 22.10.2015 на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво №BH/2-82/32/2014/1 про участь у Фонді фінансування будівництва №32 ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» (том 1 а.с. 127). 22.10.2015 між [PERSON] (довірителем) та ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» (управителем) укладено Догові уступки майнових прав на нерухомість №ВH/2-82/32/2014, за яким, [PERSON] відступлено майнові права на набуття у власність об`єкта інвестування в об`єкті будівництва, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після введення об?єкту в будівництва в експлуатацію, Управитель зобов`язується передати, а Довіритель прийняти оплачений ним відповідно до умов Договору про участь у ФФБ №BH/2-82/32/2014 від 20.10.2015, наступний об?єкт інвестування, квартиру [ADDRESS] , кількість кімнат 2 (дві), загальна площа 66,95 кв.м., житлова площа 33,37 кв.м. (том 1 а.с. 128-130). Крім цього, 17.10.2016 видано Довідку №628/10 фонду фінансування будівництва виду А ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» на підтвердження права довірителя на набуття у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування. Довіритель Ягін А.А., Забудовник: ТОВ «НІКА» ЛДТ, Управитель ПрАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» (том 1 а.с. 132) 26.09.2016 між забудовником та довірителем було підписано акт прийому-передачі приміщення квартири [ADDRESS] (том 1 а.с. 133). Як зазначено у вказаних вище документах, місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а згідно штампу у паспорті громадянина України [PERSON] з 17.11.2016 його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , як і [PERSON] . Вказаний об`єкт нерухомості є предметом спору між [PERSON] та [PERSON] , оскільки остання, заявляючи про право власності на її частини, стверджує, що спірну квартиру придбано ними у шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю. Водночас, [PERSON] , заявляючи вимогу про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру, стверджує, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала йому на праві приватної власності до шлюбу з [PERSON] . Так, стороною відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надано суду копію договір купівлі-продажу від 17.09.2015, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., за реєстровим номером 1638, за яким, [PERSON] продано [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 809600,00 грн. (том 1 а.с. 106-109, том 2 а.с. 212). Згідно Довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22.08.2023 [PERSON] мав у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сейфову скриньку: референс [NUMBER] , дата відкриття 16.09.2015, дата закриття 24.10.2016, при цьому банком надано довідку з переліком дат і часу відвідування [PERSON] сеймової скриньки, в тому числі 21.10.2015- в день інвестування коштів у будівництво спірної квартири (том 1 а.с. 110, том 2 а.с. 239). 15.11.2017 між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В. за реєстрованим номером 621 (том 1 а.с. 134). За умовами Договору позики, [PERSON] у позику отримано 555296,00 грн, що на день укладання договору становить еквівалент 20720 дол. США. Строк погашення не пізніше 15.05.2018, при цьому на підставі Договору №1 від 15.05.2018 про внесення змін до договору позики, сума боргу становила 556605, 00 грн, що на день укладання договору становить еквівалент 21204 дол. США, а строк повернення боргу було встановлено не пізніше 15.05.2019 (том а.с. 136-137) Згідно п. 13 Договору позики, його було укладено за згоди та з відома дружини позичальника [PERSON] . Крім цього, 15.11.2017, з метою забезпечення виконання умов Договору позики від 15.11.2017, між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , було укладено Іпотечний договір, який також посвідчений приватним нотаріусом КМНЛ Ігнатовим О.В. за реєстровим номером 622. До вказаного договору 15.05.2018 було укладено Договір №1 про внесення змін до іпотечного договору, а 06.03.2019 Договір №2 про внесення змін до іпотечного договору, за яким було визначено розмір основного зобов`язання у розмірі 1004743, 38 гривні, що становило 37650 доларів США 50 центів (а.с. 138-146, 147-148, 149-150). Як убачається із нотаріально посвідченої заяви (реєстровий номер 2955) [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , від 05.12.2019, позика [PERSON] була погашена у повному обсязі (том 1 а.с. 151). Крім цього, 05.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав у позику від [PERSON] кошти у розмірі 789699,90 гривень, що було еквівалентом 33 000 доларів США, зі строком погашення до 05.12.2025. Вказаний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3095 (том 1 а.с. 152). Згідно п. 14 цього договору, його укладено зі згоди та відома дружини позичальника [PERSON] . Також, для забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за Договором позики, 05.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3096 та внесено відповідні обтяження (том 1 а.с. 154-161) Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки квартири іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Також, судом встановлено, та це не заперечується сторонами, що під час перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] придбали транспортний засіб легковий автомобіль марки КІА модель RIO, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , білого кольору, д.н.з. [NUMBER] , який було зареєстровано на за [PERSON] . У подальшому, після припинення шлюбних відносин між Ягіними та без згоди дружини, згідно Договору купівлі продажу №8046/2023/3988304 транспортного засобу, 11.08.2023 у ТСЦ МВС 8046 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, [PERSON] відчужив [PERSON] транспортний засіб: КІА модель RIO, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , білого кольору, д.н.з. [NUMBER] , що був зареєстрований за продавцем 21.02.2019 підрозділом МВС ТСЦ 8045. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає: 100000 грн (том 1 а.с. 165-166). Оскільки позивач за первісним позовом вважає заниженою вартість проданого [PERSON] , без її згоди, транспортного засобу, та претендуючи на частину його ринкової вартості, суду надано Звіт про незалежну оцінку КТЗ, яким є легковий автомобіль KIA RIO, (VIN-код: [NUMBER] ) реєстр. №AI2663IВ, дата оцінки 19.09.2024, дата складання звіту 24.09.2024, згідно якого ринкова вартість вказаного транспортного засобу склала: 401330, 00 грн. При цьому, [PERSON] були понесені додаткові витрати на оплату проведення оцінки автомобіля у розмірі 2000 грн 00 (том 2 а.с. 63-85). Не погоджуючись із вказаним звітом, сторона відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надала суду Звіт про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу KIA RIO, VIN-код: [NUMBER] , реєстр. № [NUMBER] , згідно якого, станом на 23.11.2024 ринкова вартість вказаного транспортного засобу 269863,60 грн. При цьому до звіту долучено фотознімки оглянуто експертом транспортного засобу (том 2 а.с. 217-238). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктами 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України. Згідно із частинами першоютретьою статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Згідно із статтею 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Таким чином, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-1327цс15 «Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.09.2021 у справі № 761/40409/16-ц вказано, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів». Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх висновках, постановлених за результатом розгляду справ щодо поділу спільного майна подружжя, про те, що для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт його придбання під час шлюбу, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд неодноразово зазначав, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, 06.06.2015 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб та проживали в орендовані квартирі, при цьому [PERSON] не працювала, не отримувала доху, оскільки навчалася. Також, встановлено, що [PERSON] відповідно до задекларованого доходу (том 3 а.с. 210-213), отримав кошти у розмірі 809600,00 грн від продажу 17.09.2015 належної йому на праві особистої приватної власності квартири у м. Києві, а 21.10.2015 кошти у розмірі 751951,00 грн ним було інвестовано у будівництво спірної квартири у м.Вишгороді, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] 03.11.2016, тобто у період шлюбу. При цьому, жодних доказів того, що у [PERSON] були кошти на момент придбання квартири та джерело їх походження для надання статусу такій квартирі спільного майна подружжя, суду не надано. Вирішуючи спір між сторонами у цій справі щодо визнання за [PERSON] права власності на частину квартири [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру, суд бере до уваги доводи [PERSON] та його представника адвоката Кізік А.М., що у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] з 06.06.2015 по 21.10.2015, вони не могли спільною працею набути кошти, для придбання квартири, при тому, що представник [PERSON] адвокат Осадча Н.О. зазначала, що [PERSON] та [PERSON] не працювали на момент придбання спірної квартири і не мали постійного заробітку. Водночас, адвокатом Осадчою Н.О. не доведено перед судом належними та допустимими доказами фактів надання батьком [PERSON] [PERSON] коштів на придбання спірної квартири чи на будь-що, крім як коштів, позичених [PERSON] за договором позики від 05.12.2019, а також не доведено фактів того, що [PERSON] мав борги і кошти отримані від продажу квартири у м.Києві та/або позичені кошти, з відома і за згодою дружини, було витрачено на його особисті потреби. Отже, з урахуванням наведених обставин, спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] , отриманих від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю. Суд вважає, що [PERSON] спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у частині визнання за нею права власності на частину вказаної квартири, при цьому задовольняє зустрічну вимогу [PERSON] про визнання за ним права особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи прийняте судом рішення про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на спірну квартиру, суд вважає, що не підлягає задоволенню зустрічна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення з неї в якості компенсації погашення позики за Договором позики від 05.12.2019 року частину позики у розмірі 394 849,95 гривень, оскільки, як зазначає сам позивач за зустрічним позовом, позичені 05.12.2019 у [PERSON] кошти були спрямовані на погашення боргу за Договором позики від 15.11.2017, який було укладено з метою облаштування квартири [ADDRESS] , яка залишається у його власності і строк погашення боргу за Договором від 05.12.2019 не настав. Отже, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про поділ майна подружжя та визнання особистою приватною власністю задоволено частково. Щодо вимоги первісного позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості частини транспортного засобу автомобіля КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ) реєстр. № AI2663IВ, у розмірі 200665,00 грн, суд враховує таке. Так, із аналізу доказів, які містяться у справі, судом встановлено, що під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, ними набуто у власність легковий автомобіль марки KIA модель RIO, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , білого кольору, який 21.02.2019 було зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] та без її відома та згоди, 11.08.2023 [PERSON] відчужив вказаний автомобіль іншій особі за 100000 грн за ціною, яка, на думку позивача за первісним позовом, не відповідає ринкової вартості вказаного транспортного засобу. Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 у справі № 755/20923/14-ц, від 09.12.2020 у справі № 301/2231/17, від 07.04.2021 у справі № 402/849/18, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.06.2022 у справі 544/856/20, підтвердив висновок, що «у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого». Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, згідно Звіту про незалежну оцінку КТЗ автомобіля KIA RIO, (VIN-код: [NUMBER] ), наданого позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним), станом на день оцінки 19.09.2024 (дата складання 24.09.2024) ринкова вартість вказаного транспортного засобу склала: 401330, 00 грн, а згідно Звіту про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу KIA RIO, VIN-код: [NUMBER] , наданого стороною відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним), станом на 23.11.2024 ринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 269863,60 грн. Вирішуючи спір у частині компенсації [PERSON] . [PERSON] частини ринкової вартості транспортного засобу автомобіля КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ), суд, врахувавши правові висновки Верховного Суду, зазначені вище по тексту, бере до уваги ринкову вартість транспортного засобу, встановлену за результатом експертного дослідження, проведеного безпосередньо з урахуванням огляду об`єкту дослідження проданого [PERSON] транспортного засобу КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ), та оцінки його ринкової вартості у розмірі 269863,60 грн, складеної станом 23.11.2024. При цьому, беручи до уваги заперечення адвоката Кізік А.М. щодо Звіту від 24.09.2024, суд відхиляє ринкову вартість вказаного транспортного засобу, встановлену на підставі Звіту, наданого позивачем за первісним позовом, оскільки його складено на підставі відомостей, наданих [PERSON] , без урахування технічного стану автомобіля та його характеристик. Отже, виходячи із вартості транспортного засобу на час поділу майна, [PERSON] має право на грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу автомобіля КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ) у розмірі 134931, 80 гривень (269863,60 грн : 2), а тому вказана позовна вимога [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, та який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в пункті 27 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіреними у судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з метою реального вирішення спору, що виник між сторонами, суд вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] : стягнути [PERSON] на користь [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя, грошову компенсацію ринкової вартості частки транспортного засобу КІА RIO, (VIN-код: [NUMBER] ) реєстр. №AI2663IВ, у розмірі 134931, 80 гривень; визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із чим, первісний та зустрічний позови задоволено частково. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статтею 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, позивач за первісним позовом [PERSON] , звертаючись до суду з позовом та заявою про збільшення позовних вимог, сплатила судовий збір у розмірі 7477,85 грн (том 1 а.с. 14) та 2006, 65 грн (том 2 а.с. 60), а також нею понесено витрати: 2000 грн за послуги з оцінки ринкової вартості транспортного засобу (том 2 а.с. 106). [PERSON] , подаючи до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , сплатив судовий збір у максимальному розмірі 15140 грн (том 2 а.с. 151). Представник [PERSON] адвокат Кізік А.М. заявила про стягнення з [PERSON] судових витрат, понесених [PERSON] на правничу допомогу, зазначивши, що докази таких витрат, буде подано у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. Попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу, було наведено у зустрічній позовній заяві. Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Враховуючи те, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1349,32 грн., виходячи з розрахунку: 134931,80 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 9484,50 грн. (сума сплаченого судового збору) : 948450,25 грн. (розмір заявлених позовних вимог). Враховуючи, що судом також частково задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистою приватною власністю, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 11977,73 грн., виходячи з розрахунку: 1495570,50 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 15140,00 грн. (сума сплаченого судового збору) : 1890420,45 грн. (розмір заявлених позовних вимог). З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України та покладення, у даному випадку, судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) на користь [PERSON] сплатити різницю у розмірі 10628,41 грн.

Outcome: partial