Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Меленчук Володимир Ігорович про визнання правочину недійсним, припинення права власності. Відповідно до позовної заяви просить суд визнати недійсним договір дарування від 15.09.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., за реєстровим № 363, в частині дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на 1/5 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 123,4 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 15.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., за реєстровим № 363. В обґрунтуванням позову покликається на наступне. 12.09.2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 143-В/46, за умовами якого Кредитодавець надає Позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 000 доларів США 00 центів, строком до 11.09.2013 року. 12.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстр. № 698. Позивач стверджує, що після отримання кредитних коштів [PERSON] порушувались умови кредитного договору та не сплачувалась заборгованість за кредитом. 27.05.2011 року рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 2-686/11 позов Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» (який є правонаступником АБ «Факторіал-Банк») - задоволено; Вирішено стягнути з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562 163,30 гривень; Вирішено стягнути з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562 163,30 гривень, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . 15.09.2011 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснено безоплатне відчуження на користь [PERSON] 3/5 частини нерухомого майна, яка належала їм на праві спільної часткової власності, шляхом укладення Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., реєстр. № 363. Позивач вважає, що [PERSON] вчинив фраудаторний правочин на шкоду кредитору, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в майбутньому. При цьому, спірна частка квартири була безоплатно передана у власність рідній особі позичальника, на думку позивача, вказує на недобросовісні дії, направлені на уникнення від звернення стягнення на квартиру. Позивач зазначає, що за реалізацію предмета іпотеки стягувачу було перераховано 163 504,47 грн., проте залишок заборгованості становить 398\~658, 83 грн. Позивач вказує, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 27.05.2011 року у справі № 2-686/11 в частині стягнення боргу за кредитом з [PERSON] у розмірі 398 658,83 грн. на даний час не виконано, позичальник ухиляється від виконання свого зобов`язання, чим порушує принцип обов`язковості виконання рішення суду. Тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 18.06.2025 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Посікірою Р.Р., подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого не погоджується з доводами про недобросовісність боржника [PERSON] , який відчужив майно з метою уникнення звернення стягнення на його майно. Також зазначає, що позивач звернувся до суду із позовною заявою поза межами строків позовної давності. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 24.06.2025 року на адресу подано відповідь на відзив, згідно з яким представник позивача зазначає про наявність підстав, які свідчать про вчинення [PERSON] фраудаторного правочину на шкоду кредитору. Вказує на те, що вартість іпотеки була визначена на час укладення кредитного та іпотечного договорів, а не на час укладення спірного договору дарування. Крім того, оцінка вартості іпотеки не перевищувала суми, що підлягає стягненню за рішенням суду. Тому вважає доводи представника відповідача необґрунтованими та просить суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Босяк М.Б., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Просила відмовити у задоволенні такого, оскільки відсутні підстава вважати, що [PERSON] було укладено фраудаторний договір на шкоду кредитору. Відповідача [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву, відповідно до якої просили проводити розгляд справи у їх відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити. Приватний виконавець у судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи шляхом скерування судової повістки до електронного кабінету. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин , суд розглядає справу за відсутності такого учасника. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача [PERSON] , його представника, третьої особи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~ Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено наступне. 12.09.2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 143-В/46, за умовами якого Кредитодавець надає Позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 000 доларів США 00 центів, строком до 11.09.2013 року. Банк виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором та видав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 58 000 дол. США. За змістом пункту 1.3. Кредитного договору, для забезпечення Позичальником виконання зобов`язань за Кредитом, Кредитодавцем приймається іпотека нерухомого майна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] . 12.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстр. № 698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Після отримання кредитних коштів [PERSON] порушувались умови кредитного договору та не сплачувалась заборгованість за кредитом, що підтверджується вимогами, скерованими банком до позичальника про виконання порушеного зобов`язання. 27.05.2011 року рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 2-686/11 позов Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562 163,30 гривень. Стягнуто з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562 163,30 гривень, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка виступає забезпеченням вимог позивача, що випливають з Договору кредиту № 143-В/46 від 12 вересня 2008 року. Вказане судове рішення набрало законної сили та не було оскаржене. 11.08.2011 року Галицьким районним судом м. Львова було видано виконавчі документи на виконання рішення суду від 27.05.2011 року у справі № 2-686/11. 29.08.2011 року громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про зміну форми власності та визначення часток у спільній сумісній власності, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., реєстр. № 324, що стверджується копією Листа від Обласного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 31.03.2025 року. Відповідно до умов цього Договору, вищезазначені особи, володіючи на праві спільної сумісної власності квартирою [ADDRESS] , визначили частки у зазначеному вище спільному майні рівними, що становлять по 1/5 частці цілої квартири. 15.09.2011 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснено безоплатне відчуження на користь [PERSON] 3/5 частини нерухомого майна, яка належала їм на праві спільної часткової власності, шляхом укладення договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., реєстр. № 363. За цим Договором [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 1/5 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 123,4 кв.м, яка належала йому на праві спільної часткової власності, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно. В рамках примусового виконання виконавчого документа № 2-686/11, виданого 11.08.2011 року про стягнення з [PERSON] заборгованості шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка виступала забезпеченням вимог кредитора та належала на праві власності [PERSON] , відбулися прилюдні торги з реалізації нерухомого майна та 24.10.2012 року було реалізовано вказане нерухоме майно, яке виступало забезпеченням вимог кредитора, що підтверджується Актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 07.11.2012 року та Протоколом проведення прилюдних торгів від 24.10.2012 р. З постанови про повернення стягувачу виконавчого документа № 2-686/11, виданого відносно боржниці [PERSON] , вбачається, що за реалізацію предмета іпотеки стягувачу було перераховано 163 504,47 грн. Також судом встановлено, що згідно Статуту Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», затвердженого Рішенням Загальних зборів акціонерів Банку від 14 квітня 2016 року, ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного банку «Факторіал-Банк» та Публічного акціонерного банку «СЕБ Банк». Вказане підтверджується відповіддю ПАТ «Фідобанк» за вих.№ 03-434 від 07.05.2021 року. 03 лютого 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за № 28. За змістом пункту 101 Додатку № 1 до Договору № GL1N019277_205/1 про відступлення права вимоги від 03.02.2021 року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] за Договором кредиту № 143-В/46 від 12.09.2008 року. Крім того, з цього ж пункту Додатку № 1 до Договору № GL1N019277_205/1 про відступлення права вимоги від 03.02.2021 року вбачається, що заборгованість за вказаним кредитним договором, станом на момент відступлення прав вимоги складає 47 585,23 доларів США (основний борг). 01.04.2021 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-686/11 було замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у цивільній справі № 2-686/11. 02.06.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження № 62543796 з примусового виконання виконавчого листа № 2-686/11, виданого 11.08.2011 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннямист.203 ЦК України встановлено наступні загальні вимоги до правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, зокрема передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно дост.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно із частиною 3 зазначеної норми якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до ч.3ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: - фіктивного (стаття 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України). Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Також необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. У постанові Верховного суду у справі № 754/5841/17від 10.02.2021р., зокрема зазначено, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають ) ; враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020року у справі №182/2214/16-ц, визначив, для кваліфікації договору, як фраудаторного, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже лише наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічні висновки наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі №754/2450/18. Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту № 143-В/46 від 12.09.2008, укладеним між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] , того ж дня між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстр. № 698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Відповідно до п.1.4. іпотечного договору, за згодою сторін по цьому договору предмет іпотеки оцінюється в загальну суму 402 641,30 гривень. Сторони оцінили предмет іпотеки в іпотечному договору в загальну суму 402 641,30 гривень, що відповідно до офіційного курсу долара США станом на 12.09.2008 становила 82 979,47 доларів. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає доводи представника позивача про те, що [PERSON] діяв недобросовісно та вчинив правочин з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами. Зважаючи на те, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вартість предмета іпотеки перевищувала розмір заборгованості за кредитом, судом не встановлено обставин, які б вказували на фраудаторність договору дарування 1/5 частки квартири [ADDRESS] та недобросовісність дій відповідача під час його укладення, так як боржник мав обґрунтовані підстави для висновку про достатність майна, переданого в іпотеку, для забезпечення вимог кредитора. Отже, представником позивача не доведено фраудаторність спірного договору дарування, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Спірний договір дарування вчинено 15.09.2011, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Береською Н.Р., реєстр. № 363, відомості про право власності [PERSON] на 1/5 частки спірної квартири зареєстровані в ДРРП 26.09.2011. Відповідно до постанови КЦС ВС від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Відповідно до частини першої статті 32 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення Галицького районного суду від 27.05.2011 року у справі № 2-686/11 постійно з 2011 року перебувало на виконанні в органах примусового виконання судових рішень і про наявність оспорюваного договору міг дізнатися виконавець шляхом подання відповідних запитів. Численні переуступки прав за кредитним договором жодним чином не впливають на перебіг позовної давності, оскільки заміна сторін у зобов`язання відповідно до ст. 262 ЦКУ не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами представника відповідача про звернення позивача до суду за захистом своїх прав поза межами строку позовної давності. Проте, відсутність підстав для задоволення позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Правилами статей 77,78,79,80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням встановлених судом обставин та досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання правочину недійсним, припинення права власності, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту укладення договору дарування з метою унеможливити звернення стягнення на майно боржника. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до приписів п.13 ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до положення ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). До матеріалів справи долучено договір про надання професійної правничої допомоги № 6/25 від 03.06.2025 року, відповідно до якого встановлена фіксована сума гонорару у розмірі 75000 грн.за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції; акт № 1 прийому-передачі наданих послуг згідно з договором про надання професійної правничої допомоги № 6/25 від 03.06.2025 року; платіжні інструкції про оплату юридичних послуг на загальну суму 16600 грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) передбачено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Таким чином, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт адвокатом, обсяг та зміст документів поданих суду, з урахуванням принципів пропорційності, співмірності, розумності, суд приходить до висновку про те, що з позивача на користь відповідача [PERSON] слід стягнути 17000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved