Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

13.06.2025 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просять визначити, що їх частки, в праві спільної сумісної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , становлять по 1/3 частки. В обґрунтування цієї вимоги зазначили, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , значився як колгоспний двір, на день припинення існування якого (15.04.1991 року) належав на праві спільної власності в рівних частках голові та членам колгоспного двору, якими є [PERSON] (голова двору) та [PERSON] , [PERSON] (члени двору), які на даний час не мають можливості ним розпорядитися, а тому вимушені звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2025 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 23.06.2025 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали письмові заяві, в яких просять справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник Калинівської міської ради Вінницької області за довіреністю ТРОХИМЕНКО М.В. в судове засідання не з`явився, надівши відзив на позовну заяву, в якому просить справу розглянути за відсутності представника органу місцевого самоврядування, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Частиною третьою статті 200\~ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України, ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням вищенаведеного, суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , належав колгоспному двору, головою якого значився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлю, виданим 03 березня 1986 року Калинівською міською радою Вінницької області, на підставі рішення виконкому ради від 25 лютого 1986 року, яке було зареєстроване 14 квітня 1986 року в Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 1918 в реєстровій книзі 10, та довідкою Калинівського відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 24 квітня 2025 року № 228. Відповідно до довідки Калинівської міської ради Вінницької області від 23 квітня 2025 року № 307, згідно записів адресної картки, станом на 15 квітня 1991 року, в житловому будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] (голова колгоспного двору) з 26 січня 1980 року по теперішній час; [PERSON] (дружина голови колгоспного двору) з 26 січня 1980 року по теперішній час; [PERSON] (син голови колгоспного двору) з 19 жовтня 1990 року по теперішній час. Відповідно до\~статті 120 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI\~(далі - ЦК УРСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Згідно із частиною другою\~статті 123 ЦК УРСР,\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності\~Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. У пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. З урахуванням встановлених у даній справі обставин, суд вважає, що частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , становлять по 1/3 частки. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved