Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, як придбану сторонами у шлюбі, та визнати за позивачем та відповідачем право власності за кожним на частину квартири [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначено, що сторони з 19 липня 1997 року перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року розірвано. Позивач зазначає, що на цей час між нею та відповідачем наявний спір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме вказаної квартири. Відповідач не бажає в добровільному порядку вирішити питання про розподіл майна, придбаного ними у шлюбі. Також позивач вказує, що квартира була придбана на спільні з відповідачем грошові кошти, але квартира оформлена на відповідача та він зможе в будь-який момент позбавити її права користування квартирою, чим буде порушено її право на майно, що є неприпустимим. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. 19 лютого 2025 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач та представник позивача, належним чином та завчасно сповіщені про дату і час розгляду справи, не з`явилися. До початку судового засідання від представника позивача Токарєва В.В. надійшла заява, у який він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, розгляд справи просив проводити без його та позивача участі, а також не заперечував проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Відповідач, належним чином та завчасно сповіщений про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до статті 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. З 19 липня 1997 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року, що набрало законної сили 07 квітня 2021 року, розірвано (а.с.9,59-60). За час перебування у шлюбі 17 вересня 2004 року відповідач купив квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14,37-39). Вирішуючи пред`явлені первісні позовні вимоги судом враховується наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України). Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Тобто, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18) заначено, що: «у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України)». Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів доведено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін, а тому вона підлягає поділу між ними. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 15140 грн (а.с.1,2,43).

Outcome: approved