Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Прудивус М.А. звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] померла бабка позивача [PERSON] , [INFO] , яка за життя залишила заповіт, яким все своє майно, що фактично складалося з 1/2 ідеальної частки житлового будинку в [ADDRESS] , з земельною ділянкою для обслуговування цього житлового будинку, та земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої на території колишньої Сушківської сільської ради, заповіла позивачу по справі. На момент смерті бабки позивач з сім`єю у складі її чоловіка та 6 дітей, четверо із яких неповнолітні, була зареєстрована та проживала в житловому будинку в [ADDRESS] , тобто в спадковому будинку. Таким чином, фактично проживаючи разом зі спадкодавцем, позивач вступила в спадщину. Крім того, позивач після смерті бабки звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, надавши при цьому складений спадкодавцем заповіт та оригінали правовстановлюючих документів. Було розпочато оформлення спадщини, про що свідчить запит приватного нотаріуса Пархоменко Н.М. до Уманського міськрайонного управління Держгеокадастру в Черкаській області про надання витягу з ДЗК на земельну ділянку, що належала [PERSON] . З початком військової агресії рф проти України, позивач з чоловіком та всіма своїми дітьми тимчасово переїхала до ФРН, де й проживає до теперішнього часу, перебуваючи на соціальних виплатах. Чоловік бабки, тобто дід позивача [PERSON] помер [INFO] та спадщина після смерті бабки позивачем не була оформлена, у зв`язку з перебуванням спадкоємця за кордоном та доглядом за самою меншою малолітньою дитиною. Як стало відомо, після смерті діда позивача [PERSON] також була відкрита спадкова справа у приватного нотаріуса Пархоменко Н.М. та відповідач [PERSON] - сестра позивача, вже оформила спадщину на весь будинок та на всю земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Отже, приватний нотаріус Пархоменко Н.М., без виділення ідеальної частки спадкодавця, як частки в спільному сумісному майні подружжя покійних бабки позивача [PERSON] та її діда - [PERSON] оформила спадщину на все майно, як спадкове майно лише діда [PERSON] на відповідача, а відтак, приватний нотаріус помилково не врахував факт прийняття частини майна в спадщину позивачем по спадковій справі № 16 за 2022 рік, оформивши все майно, разом з часткою, що належала спадкодавцеві - бабці позивача та відповідача, як особисте майно спадкодавця - діда позивача та відповідача в спадковій справі № 48 за 2023 рік. Про те, що спадкове майно, в тому числі з часткою позивача вже набуто у власність сестрою позивача - відповідачем у справі, позивач дізналася випадково, за повідомленням родичів, що бачили в мережі ОЛХ оголошення про продаж житлового будинку із земельною ділянкою за 45 000 доларів США. Із свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, виданому у спадковій справі після смерті діда сторін по справі, та даних з державного реєстру прав, приватним нотаріусом не виділялася частка спадкодавця бабки та частка спадкодавця діда при оформленні спадкових прав на відповідача, а відтак було порушено майнові права позивача на частку в спадковому майні - частину житлового будинку в [ADDRESS] , в розмірі 1/2 ідеальна частка. На момент смерті спадкодавця баби позивача [PERSON] - 11 грудня 2021 року, у неї за правилами ст. 65 СК України перебував у спільній частковій власності з покійним дідом позивача [PERSON] по 1/2 ідеальній частці на житловий будинок. Аналогічно і на момент смерті діда позивача [PERSON] 23 квітня 2023 року, він мав право власності на 1/2 ідеальну частку в праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , хоча і весь будинок був зареєстрований за дідом позивача. При цьому, у відповідності до даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що оскаржується, право власності [PERSON] зареєстрував в 2012 році. Крім того, позивачу та відповідачу достовірно відомо, що вказаний житловий будинок перебував у власності бабки та діда, як спільне майно подружжя, адже саме вони його забудували у свою молодість, завершили будівництво в 1979 році, як вбачається з правових документів. На скільки відомо позивачу, її дід [PERSON] не звертався до приватного нотаріуса з оформленням спадщини після смерті своєї дружини - бабки позивача, а відтак, відповідач мала право на спадкування лише 1/2 ідеальної частки в спільному сумісному майні [PERSON] та [PERSON] . Оскільки нотаріус у спадковій справі не здійснила усіх дій, які б свідчили про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, обмежившись лише отриманням заяви від іншого, зацікавленого спадкоємця - відповідача у справі про відсутність інших спадкоємців, було порушено права позивача, як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , спадкова справа за якою заведена в одного і того ж приватного нотаріуса, слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу в частині оформлення 1/2 частини спадкового майна. У відповідності до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.01.2021 (справа № 463/1540/14-ц, провадження № 61-5735св19) порушення, у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. У зв`язку з тим, що право власності позивача заперечуються саме відповідачем, було порушено також зі сторони нотаріуса, виправити недоліки, допущені в ході оформлення майна, не можливо для забезпечення свого права на ефективне поновлення в правах позивач і замовляє вимоги про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом. Просить суд визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2023 року, що видане в спадковій справі № 48 за 2023 рік після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] , реєстровий № 2300. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 1/2 ідеальну частину житлового будинку [ADDRESS] . Судові витрати просить покласти на відповідача. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування зазначивши наступне. Дійсно, [INFO] в м. Умані Черкаської області померла їх з позивачем за первісним позовом, бабка [PERSON] , яка за життя склала заповіт на все майно на користь [PERSON] . Після смерті бабки спадщину прийняла [PERSON] та їх дід (чоловік покійної бабки) [PERSON] , який на день смерті бабки перебував з нею у зареєстровану шлюбі, вони були зареєстровані та проживали за однією адресою по [ADDRESS] , на день смерті бабки дід був пенсіонером та мав право на обов`язкову частку у спадщині. [INFO] їх дід [PERSON] помер. Він же, за життя склав заповіт на все належне йому майно на її користь. Після смерті діда у встановленому законом порядку вона прийняла спадщину та 26 жовтня 2023 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою і одне із цих свідоцтв позивач за первісним позовом і просить визнати частково недійсним. У відповідності до вимог чинного законодавства, покійний дід, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, тому мав право на обов`язку частку у спадщині. Так, на день смерті бабки [PERSON] та [PERSON] (донька баби та мати сторін по справі), у разі спадкування за законом мали право успадкувати 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , на яку мала право на день смерті [PERSON] або ж по 1/4 частці кожному. Але оскільки [PERSON] склала заповіт на користь позивача за первісним позовом, то тим самим вона позбавила спадкоємців за законом спадкувати після її смерті, але так як чоловік бабки, який був зареєстрований з нею за однією адресою, разом проживав та, на день смерті був пенсіонером, то він мав право на обов`язкову частку у спадщині. Якщо кожен із спадкоємців першої черги за законом, а їх було двоє - чоловік [PERSON] та донька [PERSON] , отримували б спадщину за законом, то їх частка була б 1/4 кожному, але оскільки заповіт був на користь позивача, то покійний дід мав право на частку від заповіту, яка складала половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), тобто дід мав право на 1/8 частку. А загалом, частка [PERSON] в житловому будинку, як одного з подружжя складає 1/2 частку та 1/8 частку, як обов`язкову частку, тобто дідові б належало 5/8 житлового будинку, на які вона, як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] наразі має право. Із чого виходить, що [PERSON] має право на спадкування лише 3/8 вищевказаного житлового будинку, а не 1/2 частки. У зв`язку з чим, просить суд зустрічну позовну заяву задовольнити. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане на ім`я [PERSON] , 26 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Пархоменко Н.М. на житловий будинок [ADDRESS] визнати недійсними. Визнати за нею, [PERSON] , в порядку спадкування право власності на 5/8 часток житлового будинку [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати, понесені нею по справі. Від представника позивача за первісним позовом, вона ж відповідач за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову за його безпідставністю, в обґрунтування зазначивши наступне. Як зазначалося, [INFO] померла бабка позивача за первісним позовом, яка за життя склала заповіт, на користь його довірителя, заповівши останній все належне їй майно і фактично складалось з ідеальної частини житлового будинку в [ADDRESS] з земельною ділянкою для обслуговування означеного будинку площею 0,0505 га кадастровий номер 7110800000:05:002:0102 та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташованої на території колишньої Сушківської сільської ради. На момент смерті спадкодавця його довіритель разом із чоловіком та дітьми проживали зі спадкодавцем у спадковому будинку, що є підтвердженням фактичного прийняття спадщини його довірителем. Крім того, остання звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу, але свідоцтва про спадщину вона не отримала, оскільки виїхала із сім`єю за кордон з початком військової агресії рф проти України. Чоловік бабки, тобто дід [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] і після його смерті також була відкрита спадкова справа тим же приватним нотаріусом Пархоменко Н.М., у межах якої відповідач за первісним позовом [PERSON] - сестра його довірительки, вже оформила спадщину на весь будинок та на всю земельну ділянку, що знаходяться в [ADDRESS] . Отже, приватний нотаріус Пархоменко Н.М. без виділення ідеальної частки спадкодавця як частки в спільному сумісному майні подружжя покійних бабці позивачки [PERSON] та її діда - [PERSON] оформила спадщину на все майно як спадкове майно лише діда [PERSON] на відповідачку, а відтак, приватний нотаріус помилково не врахував факт прийняття частини майна в спадщину позивачкою по спадковій справі №16 за 2022 рік, оформивши все майно, разом з часткою, що належала спадкодавці - бабці позивачки та відповідачки як особисте майно спадкодавця - діда позивачки та відповідачки в спадковій справі №48 за 2023 рік. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2300 від 26 жовтня 2023 року, що видане в спадковій справі №48-2023 та даних з державного реєстру прав на присадибну земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер 7110800000:05:002:0102, що приватним нотаріусом не виділялось частка спадкодавця бабці та частка спадкодавця діда при оформленні спадкових прав на відповідачку, а відтак було порушено майнові права позивачки на частку в спадковому майні частину житлового будинку в [ADDRESS] в розмірі ідеальна частка. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Отже, на момент смерті спадкодавця бабці позивачки - [PERSON] 11 грудня 2021 року, в неї за правилами ст. 65 СК України перебував у спільній частковій власності з покійним дідом позивачки [PERSON] житловий будинок. Аналогічно і на момент смерті діда позивачки - [PERSON] 23 квітня 2023 року він мав право власності на ідеальну частку в праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , хоч і весь будинок був зареєстрованим за дідом позивачки титульно. Як відомо позивачці, що її дід [PERSON] не звертався до приватного нотаріуса з оформленням спадщини після смерті своєї дружини [PERSON] , а відтак, відповідачка мала право на спадкування лише 1/2 ідеальної частки в спільному сумісному майні [PERSON] та [PERSON] . Після ознайомлення з матеріалами справи встановлено, що Відповідачці в ході оформлення спадкових прав було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом: на житловий будинок в [ADDRESS] від 26 жовтня 2023 року реєстровий номер 2300, спадкова справа №48/2023 та на земельну ділянку для обслуговування означеного будинку площею 0,0505 га, кадастровий номер 7110800000:05:002:0102 від 26 жовтня 2023 року реєстровий номер 2301, спадкова справа №48/2023. При цьому до спадкової справи №48/2023 долучено державний акт, що виданий був діду позивачки - [PERSON] в ході приватизації, а відтак, земельна ділянка є особистим приватним майном (ст. 57 СК України) діда та на даний час не може бути предметом спору (може бути виділена лише її частина позивачці для обслуговування реально виділеної частки будинку в разі задоволення первісного позову). Відповідачка в справі також звернулась до суду з зустрічним позовом та просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, що видане їй же. Слід зауважити, що у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Прудивус М.А. в повному обсязі підтримав позовні вимоги первісного позову та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Пояснив, що його довіритель, як спадкоємець за заповітом після смерті своєї бабки, фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом із нею на момент смерті, а також звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, у зв`язку з чим нотаріусом було відкрито спадкову справу та розпочато оформлення спадщини шляхом направлення відповідних запитів та отримання витягів з реєстрів для з`ясування спадкової маси та інших суттєвих обставин. У зв`язку із початком в Україні військових дій його довіритель разом із сім`єю виїхала за кордон, тому не встигла оформити право власності на спадкове майно. Але в подальшому, їй стало відомо, що її сестра, яка є спадкоємцем за заповітом після смерті діда, прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право власності на спадкове майно, в тому числі на те майно, яке є фактичною власністю його довірителя, як спадкоємця за заповітом, яка фактично прийняла спадщину. Нотаріус, у провадженні якого перебували дві спадкові справи, ігноруючи інтереси спадкоємця [PERSON] , видала свідоцтва про право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, на ім`я [PERSON] , у зв`язку з цим його довіритель і вимушена звернутися до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання за нею права власності на 1/2 частку спадкового житлового будинку, яка фактично їй належить. З цих же підстав просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. В подальшому в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя. Представник відповідача за первісним позовом, вона ж позивач за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Мельник О.Ф. в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову та підтримав позовні вимоги зустрічного позову, який просив суд задовольнити. Пояснив, що фактично дійсно позивач та відповідач є спадкоємцями за заповітами після смерті їх баби та діда. Але враховуючи, що їх баба за життя склала заповіт на ім`я [PERSON] , фактично позбавивши спадкоємців першої черги за законом, тобто свого чоловіка та сою дочку, права на спадок, її чоловік - дід сторін по справі, як особа похилого віку, пенсіонер, проживаючи на момент смерті зі спадкодавцем, є спадкоємцем частка якого у спадковому майні, не дивлячись на наявність заповіту, є обов`язковою і розмір такої частки становить 1/8. Крім того, оскільки будинок був придбаний подружжям у шлюбі, такий житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя та відповідно до вимог сімейного законодавства 1/2 частка цього будинку є його власністю. Тобто позивач за первісним позовом [PERSON] має право лише на 3/8 частини спадкового житлового будинку. За вказаних обставин, просить суд зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову просить відмовити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Уманської міської ради Калінчук А.М. в судовому засіданні щодо вирішення спору покладалася на думку суду, але просила суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства та враховуючи інтереси дітей. Приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Пархоменко Н.М. в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність. У заяві також зазначила про те, що не вбачає підстав для залучення її до участі у розгляді справи, оскільки вказана справа не може вплинути на її права та обов`язки. Суд, врахувавши позицію сторін, викладену у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин прийшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно матеріалів спадкової справи № 16/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] , витребуваної судом в ході розгляду справи, вказана спадкова справа була розпочата приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. 27 січня 2022 року, за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті її бабки [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Спадкова справа зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 69048852, у нотаріуса за № 16, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованому 27.01.2022 за № 68286708. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 1360. Згідно заповіту, складеного 25 березня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 361, посвідченого Пархоменко Н.М., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, Гаврилович Ганна Федорівна, [INFO] , усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла своїй онучці, [PERSON] , [INFO] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру сформованої 27.01.2022 за № 68286778, наявний чинний заповіт, складений [PERSON] , який посвідчений 25.03.2021, приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. Спадкоємцем [PERSON] до матеріалів спадкової справи додано свідоцтво про її народження та свідоцтво про народження її матері, що підтверджують її родинні зв`язки зі спадкоємцем, а також свідоцтва про укладення нею та її мамою шлюбів, які підтверджують зміну їх прізвищ. Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого 05.09.2002 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області, місце проживання громадянина України [PERSON] , [INFO] , зареєстроване з 10.08.1999 за адресою: [ADDRESS] . 27.01.2022 приватний нотаріус Пархоменко Н.М. Уманського районного нотаріального округу Черкаської області звернулася до виконавчого комітету Уманської міської ради із запитом про надання інформації, у зв`язку із відкриттям вказаної спадкової справи, щодо останнього місця реєстрації спадкодавця [PERSON] та згідно наданої 02.02.2022 вих. № 01/02-10/1087/01/02-10/950, місце проживання померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також приватний нотаріус Пархоменко Н.М. 27.01.2022 направила [PERSON] повідомлення про відкриття спадкової справи після смерті його дружини [PERSON] та у вказаному повідомленні роз`яснила вимоги ст. 1241 ЦК України та його право на обов`язкову частку у спадковому майна та необхідність, у зв`язку з цим, написання заяви про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини. Копія вказаного повідомлення була отримана [PERSON] особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. Крім того, приватний нотаріус Пархоменко Н.М. 27.01.2022 направила запити до Міськрайонного управління в Уманському районі та м. Умані Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області про видачу витягу із зазначенням інформації про право власності на спадкову земельну ділянку та до АТ КБ «Приватбанк» про видачу довідки про наявність грошових вкладів тощо. Згідно заяви [PERSON] від 31.10.2023, остання, як спадкоємець першої черги за законом після смерті своєї матері [PERSON] , повідомлена про відкриття спадкової справи, наявність заповіту та відсутність її права на обов`язкову частку. У відповідності до спадкової справи № 48/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , витребуваної судом в ході розгляду справи, вказана спадкова справа була розпочата приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті її діда [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Спадкова справа зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 70673608, у нотаріуса за № 48, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованому 19.05.2023 за № 72530035. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис про смерть № 584. Згідно заповіту, складеного 27 січня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 79, посвідченого Пархоменко Н.М., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, Гаврилович Василь Микитович, [INFO] , усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, він заповів [PERSON] , [INFO] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру сформованої 19.05.2023 за № 198233357, наявний чинний заповіт, складений [PERSON] , який посвідчений 27.01.2021, приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. 19.05.2023 приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. у зв`язку із відкриттям вказаної спадкової справи звернулася до виконавчого комітету Уманської міської ради із запитом про надання інформації щодо останнього місця реєстрації спадкодавця [PERSON] та згідно наданої інформації від 24.05.2023 вих. № 01/02-10/4422 місце проживання померлого [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно інформаційної довідки від 28.06.2023 за вих. № 1354о, складеної Уманським відділком КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане відділом житлового господарства Уманської міської ради 08.10.2012, серія [NUMBER] , за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: [ADDRESS] ,. Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.10.2012 та витягом про державну реєстрацію прав сформованим 08.10.2012 за № 35759774. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0001236112023 від 28.06.2023, власником земельної ділянки кадастровий номер 7110800000:05:002:0102, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі державного акту від 18.04.2003 ЧР 004850, є [PERSON] . У відповідності до вказаного державного акту, земельна ділянка по [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] на підставі рішення Уманської міської ради № 4.10-15/24 від 28.01.2003 та передана для обслуговування житлового будинку. Крім того, приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. 26.10.2023 за № 352029423 сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який також підтверджує право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 жовтня 2023 року в межах спадкової справи № 48/2023, зареєстрованого в реєстрі за № 2300, Пархоменко Н.М. приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, Балакірєва Ганна Сергіївна на підставі заповіту, складеного спадкодавцем [PERSON] , є власником житлового будинку [ADDRESS] . Також приватним нотаріусом 26.10.2023 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , належну спадкодавцю [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, сформованого приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. 27.10.2023 за № 352151280, за [PERSON] , зареєстровано право власності на закінчений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 2300, видане 26.10.2023 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. Згідно актового запису про укладення шлюбу № 126 від 18.03.1977, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 18.03.1977. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. Між сторонами існує спір з приводу спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно зі статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, отже, оскільки спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] , тому суд в цьому випадку застосовує норми ЦК України від 16.01.2003 року № 435-IV. Стаття 1216 Цивільного кодексу України містить поняття спадкування, згідно з якою спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Глава 85 ЦК України регулює спадкування за заповітом. Так, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст. 1234 ЦК України). Стаття 1241 ЦК України передбачає, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю І, ІІ, ІІІ груп, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі статтею 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Судом в ході розгляду справи було встановлено, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18 березня 1977 року і на день смерті одного із подружжя, а саме [PERSON] шлюб між ними не був розірваний. Під час спільного сімейного життя подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, в тому числі житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки, які були оформлені на чоловіка, а саме на [PERSON] . Також, за життя кожен із подружжя склав заповіт, на своїх онуків. Так, [PERSON] заповіла все своє майно позивачу за первісним позовом, вона ж відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] , а [PERSON] заповів все своє майно відповідачу за первісним позовом, вона ж позивач за зустрічним позовом - [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкоємець за заповітом [PERSON] , проживаючи разом зі спадкодавцем, своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та після відкриття спадкової справи нотаріусом було вчинено нотаріальні дії, для з`ясування кола спадкоємців та наявності спадкового майна. Після отримання даних про те, що спадкодавець [PERSON] перебувала у шлюбі та на момент її смерті чоловік останньої - [PERSON] є особою, частка якої в спадковому майні є обов`язковою, нотаріус направила відповідний лист [PERSON] із роз`ясненням його спадкових прав та необхідністю вжити дії для прийняття або відмови від прийняття спадщини. У межах вказаної спадкової справи свідоцтва про право на спадкове майно не видавалося. Крім того, після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги за законом є її дочка, мати сторін по справі - [PERSON] , яка від прийняття спадщини відмовилася, про що подала нотаріусу відповідну заяву. Із заявою про прийняття чи про відмову від прийняття спадщини [PERSON] до нотаріуса не звертався, але оскільки проживав та був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем, то є таким, що прийняв спадщину, а також у зв`язку з досягненням ним пенсійного віку, його частка у спадковому майні є обов`язковою. У матеріалах спадкової справи, відкритої щодо майна померлої [PERSON] , відсутні відомості про видачу спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину за законом чи за заповітом. Разом із цим, згідно матеріалів спадкової справи відкритої щодо майна померлого [PERSON] , нотаріусом було видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.10.2023, зареєстроване за № 2300, щодо житлового будинку [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.10.2023, зареєстроване за № 2301, щодо земельної ділянки кадастровий номер 7110800000:05:002:0102. Згідно матеріалів спадкової справи після померлого [PERSON] інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, немає. Також нотаріусом зроблено запит щодо місця проживання померлого та осіб, які були зареєстровані разом з померлим, та згідно відповіді отриманої від виконавчого комітету Уманської міської ради, особи, частка яких у спадковому майні є обов`язковою, також відсутні. Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Відповідно до положень ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вимогами ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У відповідності до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Положеннями ч.1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Нормою ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно приписів ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства, спадкове майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний спадкодавцем [PERSON] під час перебування в шлюбі з іншим спадкодавцем [PERSON] , що не заперечують сторони по справі. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Під час розгляду судом справи за встановлених обставин презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно [PERSON] та [PERSON] не спростована. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі і на житловий будинок та визначено коло спадкоємців, то згідно приписів законодавства, до складу спадкового майна, що належало на день смерті [PERSON] входить 1/2 частка у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] та саме вказана частина за заповітом мала б належати позивачу за первісним позовом [PERSON] , але оскільки другий з подружжя [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] , то мав право на обов`язкову частку в такому спадковому майні, що дорівнює частки частка у праві власності на зазначений житловий будинок. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вже після смерті [PERSON] не врахувала, що спадкове майно, право власності на яке було зареєстроване за спадкодавцем, було спільним майном подружжя і другий із подружжя, тобто [PERSON] за життя розпорядилася належним їй майном, склавши заповіт на ім`я своєї онуки [PERSON] , яка прийняла спадщину, своєчасно звернувшись до нотаріуса, при цьому проживаючи на момент смерті разом зі спадкодавцем [PERSON] , але за певних обставин право власності на спадкове майно належним чином не оформила. Разом із цим, [PERSON] , як інший спадкоємець після смерті своєї дружини [PERSON] , частка якого у спадковому майні є обов`язковою, фактично прийнявши спадщину (будучи зареєстрованим разом зі спадкодавцем на день її смерті), не оформив право власності на спадкове майно. У відповідності до вимог ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що був затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна (Глава 10, пункт 1, 1.1, 1.2). Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п. 3.1). Пункт 5.1. передбачає, що при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. У п. 5.5-5.7 вказується, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Згідно з пунктами 5.9 - 5.11 Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Пункти 5.14 та 5.15 передбачають, що розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року в справі № 295/12917/19-ц (провадження № 61-102св23) вказано, що частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що [PERSON] після смерті своєї дружини [PERSON] спадщину фактично прийняв проживаючи разом з нею, оскільки подання такої заяви не передбачено нормами ЦК, адже частина 4 статті 1268 ЦК України безальтернативно передбачає, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу, та від прийняття спадщини не відмовився, а їх дочка, як спадкоємець за законом від прийняття спадщини відмовилася, про що написала нотаріусу відповідну заяву, розмір обов`язкової частки спадкового майна, який належить померлому [PERSON] становить 1/8 від загального розміру житлового будинку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного зі спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, [PERSON] посилалася на неврахування її прав при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , після смерті якої вона прийняла спадщину, оскільки спадкодавцю [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку, як спільне сумісне майно подружжя, у зв`язку з чим заявила вимогу про визнання виданого [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.11.2024 у справі 504/3606/14-ц зауважує, що недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки на підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18). При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного зі спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України). Смерть одного зі спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено та застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20, пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21, пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20, пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21, пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20, пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21, пункт 31)). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Враховуючи наявні у матеріалах докази у їх сукупності, а також обставини прийняття спадщини сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] відповідно, та прийняття останнім, спадщини після смерті іншого спадкодавця, суд вважає, що наявні правові підстави вважати [PERSON] та покійного [PERSON] такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] та, що останній на праві спільної сумісної власності подружжя належала 1/2 частка житлового будинку, тому відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право власності на спадкове майно зареєстроване в реєстрі за № 2300 від 26.10.2023 щодо житлового будинку [ADDRESS] , слід визнати недійсним оскільки [PERSON] не мала права на спадкування всього майна, зазначеного в свідоцтві та в зв`язку з неврахуванням та порушенням прав іншого спадкоємця такого майна. У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України). Державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)). Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Отже, враховуючи, що під час розгляду справи доведено наявність підстав для спадкування після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом [PERSON] , а також спадкоємцем [PERSON] , який має право на обов`язкову частку, спадкового майна, що складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , при тому, що право власності на іншу 1/2 частку вказаного житлового будинку за [PERSON] не заперечується будь-ким із учасників справи та доведено матеріалами справи, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення в повному обсязі позовних вимог [PERSON] , а саме вважає необхідним визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом за № 2300 від 26.10.2023 з одночасним визнанням за [PERSON] права власності на 5/8 часток, а за [PERSON] права власності на 3/8 частки житлового будинку [ADDRESS] з належними господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до ч. 7 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи, тому, враховуючи заявлене сторонами під час розгляду справи клопотання, суд вважає за необхідне скасувати застосовані судом заходи забезпечення позову у виді заборони розпорядження спірним майном - житловим будинком [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 26 жовтня 2023 року за реєстровим №2300. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем за первісним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 5009,23 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.3590135577.1 від 16.04.2024 та судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.3590142668.1 від 16.04.2024, а позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 5959,00 грн. (4747,80 грн. - квитанція № 0234910081 від 20.08.2024 та 1211,20 грн. - квитанція № 0234910082 від 20.08.2024). Крім того, [PERSON] , згідно квитанції № б/н від 07.08.2024, сплатила 20 000,00 грн. витрат на правову допомогу, розмір якої підтверджується договором про надання правничої допомоги у цивільній справі, укладеним 07.08.2024, підписаним сторонами та розрахунком-описом, у відповідності до якого адвокатом Мельником О.Ф., [PERSON] була надана така допомога: 6000,00 грн. - вивчення документів, позовної заяви, додатків до неї, надання консультацій на що витрачено 4 години; 6000,00 грн. - складення зустрічної позовної заяви, на що витрачено 4 години та 8000,00 грн. - ведення цивільної справи в суді. У зв`язку із задоволенням в повному обсязі зустрічної позовної заяви вищевказані судові витрати, понесені [PERSON] підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Також, у зв`язку із частковим задоволенням первісної позовної заяви [PERSON] , на її користь підлягають стягненню витрати пропорційно заявленим вимогам, а саме: 1211,20 грн. за немайнову вимогу та частина від заявленої майнової вимоги про визнання права власності на 3/8 часток спірного житлового будинку замість 1/2, як просила позивач. У зв`язку із зазначеним різниця між розміром витрат, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , та витрат, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , становить 1899,28 грн., які разом з понесеними [PERSON] витратами на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: partial