Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3», Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВПВР УЗПВР у Харківській області Східного міжрегіонального управління юстиції, треті особи: Головне управління Національноі? поліціі? в Харківськіи? області, Державна податкова служба, Державне бюро розслідувань, Бюро економічноі? безпеки Украі?ни, в якому просить: - стягнути солідарно із відповідачів на користь держави штраф у розмірі 1 514 000,00 грн. за умисну відмову від виконання судового рішення у справі 645/7252/24 від 30.01.2025р.; - стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 16 000, 00 грн.; - стягнути на його користь суму упущеної вигоди з Комунального підприємства Тролейбусне депо № 3 у розмірі 68 553,92 грн.; - зобов`язати Комунальне підприємство Тролейбусне депо № 3 виконати судове рішення у справі 645/7252/24 у повному обсязі; - зобов`язати ВПВР УЗПВР у Харківській області східного міжрегіонального управління юстиції відкрити виконавче провадження за наданими позивачем виконавчими документами у справі 645/7252/24; - зобов`язати Комунальне підприємство Тролейбусне депо № 3 звільнити позивача із займаної посади за заявою від 21.03.2025 із проведенням остаточних розрахунків при звільненні; - зобов`язати Комунальне підприємство Тролейбусне депо № 3 виправити порушення при нарахуванні і виплаті заробітної плати за березень 2022р., квітень 2022 р., квітень 2022р., вересень 2024 р. із наданням підтверджуючих документів у вигляді розрахунків нарахування та виплати доходів та нарахування та сплату податків, зборів, обов`язкових платежів за зазначений період та виправлення звітності і відповідно до вимог ПК України за вказаний період. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.04.2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позовної заяви. 09.04.2025 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова через підсистему Електронний суд на виконання зазначеної ухвали, позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви з уточненням позовних вимог. В обґрунтування позову позивач зазначає, що КП «Тролеи?бусне депо №3», як відповідач у справі № 645/7252/24, відмовився від добровільного виконання судового рішення Фрунзенського раи?онного суду міста Харкова від 30.01.2025 у цій справі. Так, КП «Тролеи?бусне депо №3» відповідь на звернення позивача із даного питання не надало, виконало зазначене судове рішення частково. Тому у не виконаніи? частині рішення за однією вимогою судом складено виконавчии? лист в електронному вигляді від 13.03.2025 та разом із заявою у електронному вигляді засобами системи електронного суду 17.03.2025 направлено позивачем до юридичноі? особи - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиціі? (до відома) , якому підпорядковується ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області східного міжрегіонального управління міністерства юстиціі? (особа до компетенціі? якого належить відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом). Також третіи? особі - ГУНП в Харківськіи? області - надано інформацію із цього питання до відома, зокрема для вжиття заходів відповідно до вимог законодавства Украі?ни, а саме відкриття кримінального провадження за фактом відмови від примусового виконання судового рішення, у випадку такої відмови. 19.03.2025 ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження із причиною відмови - направлення виконавчих документів до виконання двом особам одночасно, що, на думку позивача, взагалі не відповідає діи?сності. Тому 21.03.2025 позивачем повторно засобами системи електронного суду надано заяву із доданням виконавчого листа і документів необхідних відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» для відкриття виконавчого провадження за тим же виконавчим документом у судовому рішенні від 30.01.2025 в справі №645/7252/24 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? для скерування і подальшого вжиття діи? підпорядкованим підрозділом- ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? щодо зобов`язання примусового виконання судового рішення КП «Тролеи?бусне депо №3». Але станом на дату подачі позовної заяви зазначене вище судове рішення у справі не виконано за співучасті відповідачів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? та ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? - якими не вчинені діі? із відкриття виконавчого провадження та вжиття заходів щодо зобов`язань примусового виконання зазначеного вище судового рішення Комунальним підприємством Тролеи?лусне депо N3, що і стало підставою для подання даноі? позовноі? заяви. На думку позивача, у зв`язку із викладеним відповідачі зобов`язані нести солідарну відповідальність за відмову від виконання судового рішення за ст.1190 ЦК Украі?ни у вигляді штрафу на користь держави пропорціи?но кількості відповідачів зазначених у позовніи? заяві. Крім того, позивач посилається на те, що він засобами системи електронного суду подав заяву на звільнення від 21.03.2025, а КП «Тролеи?бусне депо №3» не звільнило його з заи?маноі? посади, не надало для ознаи?омлення наказ про звільнення і не здіи?снило виправлення допущених порушень із ненарахування та несплати позивачу заробітноі? плати (та відповідно не здіи?снило нарахування і сплату податків та обов`язкових платежів) за період березень 2022р, квітень 2022р, вересень 2024р чим порушило відносно позивача трудове та податкове законодавство. Відповідальність за зазначені порушення, на думку позивача, покладається на усіх відповідачів у справі ( у тому числі і третіх осіб - працівників ДПС Украі?ни, які відмовились від виконання службових обов`язків передбачених безпосередньо ПК Украі?ни), що зумовлено ст.212, 212 прим.1,173,175,191,280,161,355, 356,364, 365 прим.2, 366 прим.2, 367, 368, 368 прим.5, 369, 369 прим.2, 370, 120, 135 Кримінального кодексу Украі?ни. Окремо позивач зазначає, що при розгляді справи № 645/7252/24 питання залучення фахівців ДПС Украі?ни для здіи?снення заходів позаплановоі? перевірки з питань порушення трудового та податкового законодавства судом визнані передчасними, але на тои? час позивачем ще не було надано заяву про звільнення, втім станом на дату подання цього позову - за фактом судове рішення не виконано, допущені порушення не виправлені і з`явилися нові факти порушень (відмова від звільнення з посади , відмова від виправлення порушення та здіи?снення остаточного розрахунку при звільненні). Додатково вказує, що той факт, що КП «Тролеи?бусне депо №3» не виконало судове рішення у справі № 645/7252/24 від 30.01.2025, не звільнило позивача із заи?маноі? посади і не здіи?снило остаточних розрахунків при звільненні, незважаючи на отриману заяву позивача від 21.03.2025, а також що відповідачами СМУМЮ і ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області СМУМЮ не вчинено заходів щодо відкриття виконавчого провадження за отриманими виконавчими документами від позивача від 17.03.2025 та 21.03.2025, є вчиненням протиправних діи?, відповідальність зумовлено ст.382ч.1,ч.2,ч.3 Кримінального кодексу Украі?ни - умисне невиконання судового рішення що набрало законноі? сили вчинене службовою особою караються штрафом від 750 до 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від 3 до 8 років із позбавленням права обіи?мати певні посади або заи?матися певною діяльністю на строк до 3 років, а тому ціна позову складається із суми штрафу, розрахованої відповідно до санкції ст. 382 Кримінального кодексу Украі?ни, та суми моральноі? шкоди заподіяноі? позивачу у сумі, визначеній як сума однократного розміру законодавчо встановленоі? щомісячноі? мінімальноі? заробітноі? плати за 2 місяці поспіль тривалості події. Крім того, позивач посилається на те, що має право на відшкодування збитків у вигляді упущеноі? вигоди та реальних збитків у вигляді витрат, які зроблено ним для відновлення порушеного права. Так, понесені збитки, на думку позивача, складаються із суми сплаченого ним судового збору у частині вимог, задоволення яких судом визнано передчасним у справі №645/7252/24, але які на дании? момент є реальними збитками, тому що спірні правовідносини не вирішено. Одночасно збитками позивача є суми недотриманого доходу, що включають доходи, які б він мав можливість реально одержати за звичаи?них обставин, якби його право не було порушене через відмову відповідача від звільнення, відмову від виправлення порушення у нарахуванні і виплаті заробітноі? плати, відмову від здіи?снення остаточного розрахунку при звільненні, відмову від нарахування і сплати обов`язкових платежів із сум нарахованоі? заробітноі? плати і відмову від внесення виправлень у звітні дані до органів ДПС Украі?ни і органів ПФУ. Така упущена вигода визначена добутком суми щомісячного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для працездатних осіб затвердженим станом на дату подання позову у розмірі 3028грн на кількість місяців тривалості подіі? - 22 місяці, починаючи із липня 2023р до квітня 2025р (із моменту нарахування пенсіі? за віком до моменту подання позовноі? заяви). Також позивач зазначає, що зазнав моральноі? шкоди, яка заподіяна йому відповідачами у вигляді душевних страждань спричинених протиправними діями щодо умисноі? відмови від виконання судового рішення у справі № 645/7252/24 від 30.01.2025 та за фактом відмови у звільненні із заи?маноі? посади при отриманні заяви від 21.03.2025. Тим більше, що він перебуває на лікуванні за фактом нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024 за межами Украі?ни у порядку державноі? програми надання безоплатноі? допомоги важкопораненим громадянам Украі?ни внаслідок віи?ськовоі? агресіі? і іншоі? можливості звернення за захистом, окрім звернення до суду, не має, що лише підсилює отримані душевні страждання та підтверджує вину відповідачів у заподіянні душевних страждань, які стали предметом вимог про стягнення моральноі? шкоди. Вказує, що судом визнании? вже дании? факт завдяки судовому рішенню у справі № 645/7252/24 від 30.01.2025, яке набрало законноі? сили та не виконується відповідачами, чим відповідачі і завдають позивачу душевних страждань, що є грубим порушенням Конституціі? Украі?ни. Тобто безпосередня вина відповідача вже визнана судом і причинно- слідчии? зв`язок завданих у зв`язку з цим душевних страждань відповідачами позивачу особисто і є обгрунтуванням вимог даноі? позовноі? заяви. Зазначає, що вимоги позовноі? заяви до відповідача є похідними, спорідненими та виникли за наслідками походження із однієі? подіі? - взаємопов`язані між собою, тому з цих підстав повинні розглядатися в межах однієі? позовноі? заяви, що зумовлено ЦПК Украі?ни та ЗУ про судоустріи? і статус суддів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.04.2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 07 травня 2026 року на 13 год. 00 хв. в приміщенні Фрунзенського районного суду м. Харкова (м. Харків, бульвар Богдана Хмельницького, 32/38). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.04.2025 року звільнено позивача від сплати судового збору. 22.04.2025 до суду через підсистему Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву від відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківськіи? області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі?, в якому останній проти позову заперечив з підстав того, що 19.03.2025 державним виконавцем на підставі п. 6 ч. 4 статті 4 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прии?няття до виконання № 7544859, у зв`язку з тим, що виконавчии? документ не відповідає ні вимогам Закону Украі?ни «Про виконавче провадженя» ні вимогам Інструкціі? з організаціі? примусового виконання рішень. 25.04.2025 до суду через підсистему Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі?, в якому останній проти позову заперечив з наступних підстав: - міжрегіональне управління не може виконувати рішення суду, яким зобов`язано іншу юридичну особу вчинити певні діі? на користь позивача, а також міжрегіональне управління, як суб`єкт владних повноважень, не наділене правом відкриття виконавчих проваджень; - суд цивільноі? юрисдикціі?, у межах розгляду цивільноі? справи не наділении? повноваженнями встановлювати наявність чи відсутність ознак кримінального правопорушення в діях учасників справи, оскільки вирішення вказаних питань належить до виключноі? компетенціі? органів досудового розслідування або судів у кримінальному провадженні; - позивачем не надано доказів спричинення и?ому моральноі? шкоди у розумінні статті 23 ЦК Украі?ни, того чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні, чому позивач оцінив моральну шкоду саме на таку суму та з чого він при цьому виходив, якими доказами це підтверджується; - позивач не надав доказів тривалого невиконання рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 по справі № 645/7252/25 або умисного ухилення від виконання такого рішення відповідними особами, як не надав доказів спричинення и?ому моральноі? шкоди саме діями Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? або и?ого структурними підрозділами; - Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиціі? не спричинено Позивачеві ані матеріальноі?, ані моральноі? шкоди, а позивачем не доведено протилежного. 02.05.2025 до суду через підсистему Електронний суд надійшли пояснення Державноі? податковоі? служби Украі?ни, у яких остання зазначила, що проведення перевірки контролюючим органом можливе при наявності підстав, визначених Податковим кодексом Украі?ни від 02 грудня 2010 року No 2755-VI (із змінами), та за умови закінчення терміну діі? обмежень, встановлених Податковим кодексом України. За період з 01.01.2022 по 02.05.2025 року документальні перевірки Комунального підприємства «Тролеи?бусне депо № 3» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб при виплаті доходів на користь платників податків- фізичних осіб, утримання та сплати до бюджету віи?ськового збору, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не проводились. Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 07.05.2025 року частково задоволено клопотання позивача про долучення матеріалів цивільної справи № 645/7252/24; про витребування у відповідача Комунального підприємстваТролейбусне депо№ 3 наступних документів: заяви про прийняття на роботу позивача за сумісніцтвом та основним місцем роботи, заяви про звільнення, а також доказів щодо підтвердження виконання судового рішення у справі № 645/7252/24 задоволено частково. Витребувано з Немишлянського районного суду м.Харкова для огляду матеріали цивільної справи № 645/7252/24 (провадження № 2/645/661/25). Витребувано у Комунального підприємства Тролейбусне депо № 3 заяву [PERSON] про прийняття на роботу за сумісництвом та основним місцем роботи. В задоволенні іншої частини клопотання позивача відмовлено. Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 26.05.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 липня 2025 року о 13 год. 00 хв., у приміщенні Немишлянського районного суду м. Харкова. Позивач у судове засідання не з`явився, разом з позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів: комунального підприємства Тролейбусне депо № 3, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВПВР УЗПВР у Харківській області східного міжрегіонального управління юстиції у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали їх необгрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню. Щодо суті позовних вимог надали пояснення аналогічні викладеним у відзивах на позовну заяву. Представник третьої особи: Головного управління Національноі? поліціі? в Харківськіи? області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представники третіх осіб: Державної податкової служби, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки у вирішенні даного спору поклалися на розсуд суду. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов наступних висновків. Щодо вимог стягнути солідарно із відповідачів на користь держави штраф у розмірі 1 514 000,00 грн за умисну відмову від виконання судового рішення у справі № 645/7252/24 та зобов`язати КП «Тролейбусне депо № 3» виконати судове рішення у справі № 645/7252/24 у повному обсязі. З аналізу матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 по справі № 645/7252/24 частково задоволено позов [PERSON] до Комунального підприємства «ТРОЛЕИ?БУСНЕ ДЕПО №3», треті особи, які не заявляють самостіи?них вимог щодо предмета спору: Головне Управління Національноі? поліціі? в Харківськіи? області, Державна податкова служба Украі?ни, Пенсіи?нии? фонд Украі?ни, про зобов`язання вчинити певні діі?. Зобов`язано Комунальне підприємство «ТРОЛЕИ?БУСНЕ ДЕПО №3» повторно розглянути звернення [PERSON] від 14.08.2024 року та від 12.10.2024 року та надати повну інформацію по суті звернень, у спосіб вказании? у зверненнях. Стягнуто з Комунального підприємства «ТРОЛЕИ?БУСНЕ ДЕПО №3» на користь [PERSON] судовии? збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. Рішення набрало законноі? сили 04.03.2025 року, що підтверджується довідкою про набрання судовим рішенням законноі? сили, сформованою засобами підсистеми ЄСІТС «Електроннии? суд». 26.02.2025 позивачем в електронному вигляді через систему «Електронний суд» направлено КП «Тролеи?бусне депо №3» заяву щодо надання інформаціі? з питання добровільного виконання судового рішення Фрунзенського раи?онного суду міста Харкова від 30.01.2025р у справі № 645/7252/24. 05.03.2025, на виконання вимог рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 по справі № 645/7252/24, КП «Тролеи?бусне депо №3» направлено засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» (відправлення № 6104700064974) на адресу для листування позивачу пакет документів за результатами розгляду звернень від 14.08.2024 та від 12.10.2024. 28.03.2025 зазначене поштове відправлення було повернуто відправнику - КП «Тролеи?бусне депо №3» в неналежному стані, зокрема пакет документів був розірвании? та його маса не відповідала заявленіи?, про що представниками АТ «Укрпошта» було складено Акт від 28.03.2025 №1.03.61095. Крім того, КП «Тролеи?бусне депо №3» перераховано на користь позивача судовии? збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. відповідно до рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 по справі № 645/7252/24. І хоча докази такого перерахування у справі відсутні, однак позивачем у позові цей факт не заперечується, а відтак суд вважає цей факт встановленим. 17.03.2025 позивачем направлено виконавчий лист від 13.03.2025 у справі № 645/7252/24 разом із заявою про відкриття виконавчого провадження у електронному вигляді через систему «Електронний суд» до Східного міжрегіонального управління міністерства юстиціі?. 19.03.2025 Відділом примусового виконання рішень ДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направлено позивачу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене на підставі п. 6 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». 21.03.2025 позивачем повторно направлено виконавчий лист від 13.03.2025 у справі № 645/7252/24 разом із заявою про відкриття виконавчого провадження у електронному вигляді через систему «Електронний суд» до Східного міжрегіонального управління міністерства юстиціі?. Позивач, заявляючи вимоги щодо стягнення на користь держави штрафу за умисну відмову від виконання судового рішення у справі № 645/7252/24 від 30.01.2025 року, посилається на те, що КП «Тролеи?бусне депо №3», як відповідач у справі № 645/7252/24, відмовився від добровільного виконання рішення Фрунзенського раи?онного суду міста Харкова від 30.01.2025, а ВПВР УЗПВР у Харківськіи? області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? безпідставно винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення. Вказане, на думку позивача, є вчиненням протиправних діи?, відповідальність за що передбачена санкцією статті 382 Кримінального кодексу Украі?ни. Аналізуючи зміст заявленої позовної вимоги, суд бере до уваги, що вона зводиться до вимоги про накладення на відповідачів штрафу, передбаченого санкцією статті Кримінального кодексу України за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, та додаткового зобов`язання відповідача таке рішення виконати. Однак суд зауважує, що одна з основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме обов`язковість судового рішення, безпосередньо встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо, і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. Крім того, вимоги про накладення штрафу, передбаченого санкцією статті Кримінального кодексу України, за вчинення кримінального правопорушення не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). В той же час, Розділом VIІ ЦПК України визначено компетенцію загального суду щодо судового контролю за виконанням судових рішень. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом. Положеннями ст. 447-1 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. За змістом ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Також відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: 1) що виникають із трудових правовідносин; 2) що виникають із сімейних правовідносин; 3) щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; 4) щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; 5) щодо відшкодування моральної шкоди; 6) щодо захисту прав споживачів; 7) щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; 8) в інших спорах немайнового характеру. Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою частиною першою цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження. Отже, наведені правові норми ЦПК України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі. Наявність у ЦПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання нового позову. Суд наголошує, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому нормами процесуального закону, та не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення. Всупереч викладеним нормам закону позивач не скористався жодною з наведених процесуальних можливостей встановлення судового контролю за виконанням судових рішень. Також суд бере до уваги, що матеріалами справи підтверджується, що Відділом примусового виконання рішень ДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було повернуто позивачу виконавчий документ без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч.4 ст. 4 Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону (п. 6 ч.4 ст. 4 Закону № 1404-VIII). Як зазначив Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківськіи? області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціі? у відзиві на позов, у поданому позивачем на виконання виконавчому документі була відсутня дата видачі цього документа. Враховуючи вищевикладене, державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прии?няття до виконання № 77544859, у зв`язку з тим, що виконавчии? документ не відповідає ні вимогам Закону Украі?ни «Про виконавче провадженя», ні вимогам Інструкціі? з організаціі? примусового виконання рішень. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами (ч.4 ст. 4 Закону № 1404-VIII). Крім того, відповідно до положень ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня . Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Всупереч наведеним нормам закону, позивачем не надано жодних доказів вжиття ним будь-яких з передбачених законом заходів, спрямованих на виправлення помилки, допущеної при оформленні виконавчого документа, яка стала підставою для повернення цього виконавчого документу без прии?няття до виконання. Вищенаведені норми закону та відповідного змісту поведінка позивача не дозволяють суду погодитися з наведеними у позові доводами про обмеження та порушення його прав, які могли б бути відновленні шляхом стягнення на користь держави штрафу за умисну відмову від виконання судового рішення у справі № 645/7252/24. Суд наголошує, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому нормами процесуального закону, та не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення. Суд звертає увагу на те, що захист порушеного права особи на отримання безумовного виконання судового рішення, яке гарантується державою відповідно до статті 129-1 Конституції України, через звернення до суду у порядку судового контролю, має низку переваг для такої особи, а саме, відсутність обов`язку сплачувати судовий збір, оперативність розгляду (заява в порядку судового контролю підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання; неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви) та ефективність виконання (за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє окрему ухвалу і направляє її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону). З огляду на викладене суд вважає, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право позивача у разі визнання його судом порушеним. Окремо суд вважає, що наданими доказами повною мірою підтверджено виконання КП «Тролеи?бусне депо №3» вимог рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 у справі № 645/7252/24 шляхом направлення засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу для листування позивачу відповідей за результатами розгляду звернень від 14.08.2024 та від 12.10.2024. За тих обставин суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимоги про стягнення солідарно із відповідачів на користь держави штрафу у розмірі 1 514 000,00 грн за умисну відмову від виконання судового рішення у справі № 645/7252/24 та зобов`язання Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3» виконати судове рішення у справі 645/7252/24. Щодо вимоги стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 16 000, 00 грн та вимоги зобов`язати КП «Тролейбусне депо № 3» звільнити позивача із займаної посади. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач посилається на завдані йому душевні страждання внаслідок умисноі? відмови відповідачів від виконання судового рішення, яке набрало законноі? сили, та відмови у звільненні позивача із заи?маноі? посади. Статтею ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п.п.3, 10, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Виходячи із наведеного, право на компенсацію моральної шкоди виникає не автоматично при вчиненні заподіювачем шкоди будь-яких неправомірних діянь, а за умови доведення особою, в чому саме полягають моральні страждання і які втрати немайнового характеру вони спричинили. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. Позивач зазначає, що відмова відповідачів від виконання судового рішення, яке набрало законноі? сили, та відмова у звільненні позивача із заи?маноі? посади, нанесли йому шкоду у вигляді душевних страждань. Разом з тим, суд дослідивши матеріали справи встановив, що позивачем не надано доказів наявності душевних страждань, внаслідок неправомірних дій відповідачів, та в чому саме вони полягали, і які втрати немайнового характеру вони спричинили. З наданих суду документів, вбачається, що 05.03.2025, на виконання вимог рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025 по справі № 645/7252/24, КП «Тролеи?бусне депо №3» направлено засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» (відправлення № 6104700064974) на адресу для листування позивачу відповіді за результатами розгляду звернень від 14.08.2024 та від 12.10.2024. Крім того, КП «Тролеи?бусне депо №3» перераховано на користь позивача судовии? збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. відповідно до рішення Фрунзенського раи?онного суду м. Харкова від 30.01.2025, що позивачем у позові не заперечується. 19.03.2025 Відділом примусового виконання рішень ДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направлено позивачу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене на підставі п. 6 ч.4 ст. 4 Закону № 1404-VIII. Відповідне рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у встановленому порядку не оскаржене. Також, з наданих суду документів, вбачається, що 21.03.2025 позивач через систему «Електронний суд» у електронному вигляді направив до КП «Тролеи?бусне депо №3» заяву про звільнення. За результатами розгляду відповідної заяви, листом вих. № 289 від 23.04.2025, направленим на адресу електронної пошти позивача, КП «Тролеи?бусне депо №3» повідомило позивача про необхідність вказати, через використання яких саме засобів телекомунікаційного зв?язку - месенджерів (Viber, WhatsApp, Telegram) чи електронної пошти, роботодавець зможе надіслати позивачу наказ про звільнення, а позивач, ознайомившись з цим наказом, зможе надіслати роботодавцю повідомлення про це. Як зазначає відповідач у відзиві, до теперішнього часу на адресу відповідача не надходило повідомлень від позивача щодо и?ого бажання звільнення. Якщо позивач бажає звільнення він має право звернутись до адміністраціі? підприємства через різні електронні месенджери або через електронну пошту і підприємство звільнить [PERSON] , тільки потрібно отримати від нього заяву про звільнення та знати куди підписану заяву направити. Частиною 3 ст. 29 КЗпП визначено, що ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної п. 4 ч. 1 ст. 29 КЗпП, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому ст. 29 КЗпП. Відповідно до статті 7 Закону Украі?ни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період діі? воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-якии? іншии? доступнии? спосіб електронноі? комунікаціі?, якии? обрано за згодою між роботодавцем та працівником. Ознаи?омлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями про наступне вивільнення, або іншими документами щодо прав та обов`язків допускається з використанням визначених засобів електронно-комунікаціи?них мереж. За відсутності попередньої згоди сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв?язку, такі документи мають подаватись у паперовій формі з оригінальним підписом автора документу, оскільки направлення заяви засобами електронного зв?язку не дає можливості іншій стороні встановити справжнє волевиявлення заявника. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2018 року у справі № 686/21222/16-ц. Сторонами у справі не надано доказів укладення письмового трудового договору, в якому було б визначено засоби електронних комунікаційних мереж або альтернативні способи для комунікації між роботодавцем та працівником. Не надано суду і інших доказів щодо обрання за згодою між роботодавцем та працівником способів створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та будь-якого іншого способу електронноі? комунікаціі?. Натомість судом встановлено, що позивачем заяву про звільнення було направлено через підсистему ЄСІТС«Електронний суд». Суд скептично ставиться до такого обраного позивачем способу обміну кадровими документами з метою реалізації позивачем свого трудового права, оскільки такий спосіб обміну кадровими документами не погоджений між сторонами, не передбачений чинним законодавством та суперечить меті функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Так, відповідно до п. 3 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (ЄСІТС) - сукупність інформаційних та телекомунікаційних підсистем (модулів), які забезпечують автоматизацію визначених законодавством та цим Положенням процесів діяльності судів, органів та установ в системі правосуддя, включаючи документообіг, автоматизований розподіл справ, обмін документами між судом та учасниками судового процесу, фіксування судового процесу та участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції, складання оперативної та аналітичної звітності, надання інформаційної допомоги суддям, а також автоматизацію процесів, які забезпечують фінансові, майнові, організаційні, кадрові, інформаційно-телекомунікаційні та інші потреби користувачів ЄСІТС. Тобто ЄСІТС забезпечує документообіг в системі правосуддя та обмін документами між судом та учасниками судового процесу. Однак реалізація позивачем трудових прав в частині права на звільнення за відсутності судового спору з відповідним предметом між відповідними сторонами шляхом обміну документами з роботодавцем через підсистему ЄСІТС«Електронний суд» чинним законодавством не передбачена. Суд звертає увагу на те, що такий спосіб обміну кадровими документами, як підсистема ЄСІТС«Електронний суд», не був погоджений між сторонами, зокрема позивачем не подано заяву про направлення йому кадрових документів через підсистему ЄСІТС«Електронний суд», так і з боку відповідача не направлено жодної пропозиції позивачу про можливість направлення йому кадрових документів через відповідну систему. Окрім того, з метою забезпечення організації трудових відносин в умовах воєнного стану, відповідачем не надано суду затвердженого порядку щодо обміну інформацією в умовах воєнного стану, який би передбачав можливість обміну інформацією з працівниками шляхом підсистеми ЄСІТС«Електронний суд». Свою не згоду на комунікацію з працівником через підсистему ЄСІТС«Електронний суд» КП «Тролеи?бусне депо №3» як роботодавець також фактично підтвердило у листі вих. № 289 від 23.04.2025. За таких обставин суд вважає, що відповідь КП «Тролеи?бусне депо №3» не є відмовою у звільненні позивача із заи?маноі? посади. Фактично висловлена позивачу пропозиція вказати, через використання яких саме засобів телекомунікаційного зв?язку чи електронної пошти можливо забезпечити обмін кадровими документами, не суперечить вимогам статті 7 Закону Украі?ни «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, за наявності такої відповіді позивач не позбавлений можливості звернутись до КП «Тролеи?бусне депо №3» із заявою про звільнення у будь-який доступний, законний, погоджений із роботодавцем спосіб. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди внаслідок умисноі? відмови відповідачів від виконання судового рішення та відмови у звільненні позивача із заи?маноі? посади. Оцінивши наявні матеріали справи за своїм внутрішнім переконанням, суд не встановив ані протиправність діяння відповідачів, ані наявність моральної шкоди, ані наявність причинного зв`язку між тим, що можна було б окреслити шкодою, і протиправним діяннями відповідачів. У матеріалах справи відсутні будь-які докази настання наслідків для позивача у вигляді психологічних страждань, переживань, розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, інших втрат немаи?нового характеру. Посилання позивача на те, що [PERSON] у цеи? час перебуває на лікуванні за фактом нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024р за межами Украі?ни у порядку державноі? програми надання безоплатноі? допомоги важкопораненим громадянам Украі?ни внаслідок віи?ськовоі? агресіі? у порядку 754 МОЗ Украі?ни і іншоі? можливості звернення за захистом не має, що лише підсилює отримані його душевні страждання та підтверджує вину відповідачів у заподіянні душевних страждань [PERSON] , які стали предметом вимог про стягнення моральноі? шкоди, суд не приймає до уваги. Оскільки нещасний випадок на виробництві та той факт, що позивач був доставлений 12.06.2024 у рамках європейської програми медичної евакуації важкопоранених МедЕвак (MEDEVAC) для отримання необхідної медичної допомоги, лікування наслідків важких поранень з України до Австрії та на разі перебуває на стаціонарному лікуванні в Університетській лікарні м. Зальцбург (LKH Universitatsklinikum Salzburg, Adresse: Mullner Hauptstr. 48, 5020 Salzburg), не обґрунтовується позивачем як самостійна підстава для відшкодування шкоди та позивачем загалом не заявлено вимоги про покладання обов`язку з відшкодування шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, на підприємство, на виробництві якого стався нещасний випадок. Щодо тверджень позивача, що безпосередня вина відповідача вже визнана судом і причинно- слідчии? зв`язок завданих у зв`язку з цим душевних страждань відповідачами позивачу особисто і є обґрунтуванням вимог даноі? позовноі? заяви щодо стягнення із відповідачів моральноі? шкоди, суд встановив, що такі твердження не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом у справі № 645/7252/24 надавалась оцінка бездіяльності КП «Тролеи?бусне депо №3» щодо належного розгляду звернення [PERSON] від 14.08.2024 року та від 12.10.2024 року. Питання відмови відповідачів від виконання судового рішення, яке набрало законноі? сили, та відмови у звільненні позивача із заи?маноі? посади, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, не були предметом розгляду у справі № 645/7252/24, а відтак висновки суду у справі № 645/7252/24 апріорі не можуть встановлювати вину відповідачів та причинний зв`язок між діями відповідачів та наслідками для позивача, які він характеризує як моральну шкоду. Щодо обрахунку моральної шкоди, наведеного у позові, суд звертає увагу, що оцінка заподіяної позивачу моральної шкоди, визначеноі? як однократнии? розмір законодавчо встановленоі? щомісячноі? мінімальноі? заробітноі? плати у розмірі 8000 грн за 2 місяці поспіль тривалості подіі?, свідчить про позивач оцінює заподіяну и?ому шкоду, виходячи не з характеру завданих йому страждань або характеру немайнових втрат, не з витрат, понесених на відновлення психологічного стану, лікування розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, а виключно на законодавчо встановленому розмірі щомісячноі? мінімальноі? заробітноі? плати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів у встановлений законом спосіб, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немаи?нового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. А тому вимоги щодо стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі 16 000, 00 грн не підлягають задоволенню. Щодо вимоги стягнути на користь позивача упущену вигоду з КП «Тролейбусне депо № 3» у розмірі 68 553,92 грн. У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20. При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18). Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинен виконувати інститут відшкодування шкоди. При визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність його урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Отже, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Європейський Суд з прав людини вказав, що коли мова заходить упущеної вигоди (lucrum cessans), її існування має бути встановлено з упевненістю, і не повинно грунтуватися тільки на здогадах або ймовірності (Centro Europa 7 S. r. l. і Ді Стефано C. Italy [GC], no. 38433/09, § 219 in fine, ECHR 2012). Позивач в обґрунтування підстав для стягнення з відповідачів упущеної вигоди, вказує на понесення ним витрат у вигляді судового збору у сумі 1937грн 92коп в частині вимог, задоволення яких судом визнано передчасним у справі № 645/7252/24, а також на допущене порушення у нарахуванні і виплаті заробітноі? плати та податків за березень 2022, квітень 2022, внаслідок чого позивач отримує пенсію за віком, нараховану органами ПФУ починаючи із липня 2023р у розмірі меншому від реальноі? суми доходів - трудового і страхового стажу , які ввіи?шли у розрахунок пенсіі?. Суд, дослідивши матеріали справи в цій частині дійшов висновку, що питання відшкодування судових витрат у справі № 645/7252/24 вже було предметом судового розгляду. Вирішення цього питання повторно, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, є недопустимим, оскільки порушуватиме принцип верховенства права та юридичної визначеності. Щодо упущеної вигоди, визначеної позивачем як добуток суми щомісячного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для працездатних осіб у розмірі 3028 грн на кількість місяців тривалості подіі?, а саме 22 місяці, починаючи із липня 2023 (момент нарахування пенсіі?) до квітня 2025 (момент надання позовноі? заяви), суд приходить до висновку, що позивачем не доведено реальну можливість отримання визначених ним доходів, і що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Надані позивачем докази не доводять наявність складу цивільного правопорушення, а наведені позивачем розрахунки жодним чином не співвідносяться із твердженнями позивача про допущені порушення у нарахуванні і виплаті йому заробітноі? плати та податків, оскільки розрахунки зроблені на основі сум неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для працездатних осіб, та не містять жодних кореляцій із заробітньою платою позивача, нарахованих податків, трудовим чи страховим стажем позивача. Встановлені фактичні обставини справи свідчать про відсутність у позивача реальної можливості отримати доходи у визначеному ним розмірі за звичайних обставин. А тому суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення упущеної вигоди з КП «Тролейбусне депо № 3» у розмірі 68 553,92 грн слід відмовити. Щодо вимоги зобов`язати ВПВР УЗПВР у Харківській області східного міжрегіонального управління юстиції відкрити виконавче провадження за наданими позивачем виконавчими документами у справі № 645/7252/24. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частин 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція). Згідно пунктом 4 розділу І Інструкціі? Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиціі? Украі?ни підвідомчі рішення, за якими: - боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчоі? влади та і?х структурні підрозділи, місцеві суди, міські, раи?онні або селищні ради чи раи?онні державні адміністраціі? та і?х структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державноі? влади та і?х посадові особи; - сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільи?онів гривень або еквівалентну суму в іноземніи? валюті. Відповідно до пункту 3 розділу ІII Інструкціі?, заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача ; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - УНЗР) стягувача - фізичної особи (за наявності); спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або іншій фінансовій установі, небанківського надавача платіжних послуг, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності); відомості про часткове виконання рішення боржником. При пред`явленні до виконання виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, заява про примусове виконання рішення подається в електронній формі. На заяву про примусове виконання рішення в електронній формі накладається кваліфікований або удосконалений електронний підпис чи печатка. У заяві про примусове виконання виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, зазначаються такі відомості: найменування органу державної виконавчої служби або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові приватного виконавця до якого подається заява; назва, номер та дата видачі виконавчого документа, орган, що видав виконавчий документ; дата набрання законної сили рішенням; категорія стягнення; тип стягнення (майнове, немайнове); резолютивна частина виконавчого документа; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) боржника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника; УНЗР боржника - фізичної особи (за наявності); спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум; реквізити рахунку для отримання стягнутих з боржника грошових сум, відкритого у банку, в органі, що здійснює казначейське обслуговування або іншій фінансовій установі, небанківського надавача платіжних послуг (за наявності); відомості про часткове виконання рішення боржником; відомості про повторне пред`явлення виконавчого документа (дата винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання або постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, винесених під час попереднього пред`явлення); інші відомості. Відповідно до абзаців 2-4 пункту 2 розділу ІII Інструкціі?, виконавчий документ, виданий у формі електронного документа, повинен відповідати вимогам, визначеним у частинах першій, другій статті 4 Закону, та на нього має бути накладений кваліфікований електронний підпис відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Не допускається одночасне пред`явлення одного виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, до різних органів державної виконавчої служби та/або приватних виконавців, а також одночасне пред`явлення одного виконавчого документа в електронній та паперовій формі. Виконавець перед відкриттям виконавчого провадження за документом, пред`явленим в електронній формі, зобов`язаний перевірити наявність в автоматизованій системі виконавчого провадження відкритих виконавчих проваджень за таким виконавчим документом. Враховуючи викладене, 19.03.2025 Відділом примусового виконання рішень ДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направлено позивачу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене на підставі п. 6 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Згідно вимогч.1,2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника. Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. У частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Отже, чинним законодавством встановлено порядок оскарження дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби. Позивач таким порядком не скористався, натомість заявлена ним позовна вимога не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Згідно зі ст. 6 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. В силу положень ст. 7 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Відтак орган державної виконавчої служби, здійснюючи діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, є суб`єктом владних повноважень. Спір з органом державної виконавчої служби в частині оскарження його дій або бездіяльності, допущеної ним в рамках діяльності з примусового виконання рішень, є публічно-правовим спорах. Таким чином, вимоги щодо зобов`язання органу державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Щодо вимоги зобов`язати КП «Тролейбусне депо № 3» виправити порушення при нарахуванні і виплаті заробітної плати за березень 2022р., квітень 2022 р., квітень 2022р., вересень 2024 р. Позивач обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу посилається на допущену КП «Тролейбусне депо № 3» відмову від виправлення порушення у нарахуванні і виплаті заробітноі? плати та відмову від нарахування і сплати податків, зборів, обов`язкових платежів із сум нарахованоі? заробітноі? плати та відмову від внесення виправлень у звітні дані до органів ДПС Украі?ни і органів ПФУ, що унеможливлює відновлення порушеного права позивача у частині здіи?снення перерахунку суми нарахованоі? йому пенсіі? за віком починаючи із липня 2023 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив, що позивачем не надано доказів письмової, усної та/або будь-яким іншим чином висловленої відмови КП «Тролейбусне депо № 3» від виправлення будь-яких порушень у нарахуванні і виплаті заробітноі? плати, податків, зборів, обов`язкових платежів із сум нарахованоі? заробітноі? плати, внесенні виправлень у звітні дані. З листа-відповіді КП «Тролейбусне депо № 3» від 05.03.2025 вбачається, що КП «Тролейбусне депо № 3» відповідно до вимог ст.30 К3П України, при кожній виплаті заробітної плати повідомляє працівників про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати, сума заробітної плати, що належить до виплати. Підприємством щомісяця при виплаті чергової заробітної плати всім працівникам надаються розрахункові листки, розроблені відповідно до типової форми N П-6 Наказу Держкомстату України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 № 489, які містять деталізовану інформацію усіх здійсненних нарахувань т а відрахувань, сум до сплати т а здійснених виплат із повною розшифровкою по кожному місяцю окремо відпрацьованого часу та невідпрацьованих годин т а відповідно суми грошових коштів за кожним видом нарахувань основного т а додаткового доходу, т а кожним видом утримання із доходів (розрахункові листи додаються). Кошти нараховані та сплачені позивачу шляхом перерахування на особистий рахунок відкритий в АБ «УКРГАЗБАНК» код ЄДРПОУ 23697280 в рамках програми «Зарплатний проєкт» № 26200131280494.100101.980 UA 413204780000026200131280494. КП «Тролейбусне депо № 3» здійснює перерахування Єдиного соціального внеску за наступними реквізитами: 43983495 ГУ ДПС у Харківській області/71010000 на р/р [NUMBER] . КП «Тролейбусне депо № 3» здійснює перерахування ПІДФО за наступними реквізитами: 37874947 ГУК _область/МТГ Харківська Харків/11010100 на р/р [NUMBER] . КП «Тролейбусне депо № 3» здійснює перерахування військового збору за наступними реквізитами: [NUMBER] ГУК Харківська область/ МТГ Харків/11011000 на р/р [NUMBER] . За зазначеними реквізитами здійснюється сплата (перерахування) податку до бюджету за всіх співробітників однією загальною сумою перед кожною виплатою заробітної плати. Станом на початок 2025 року КП «Тролейбусне депо № 3» не має податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів (в тому числі розстроченої, відстроченої, реструктуризованої), про що свідчить Довідка ГУ ДПС у Харківській області № 1618/20-40-13-11-23 від 10.02.2025. При цьому позивачем не доведено наявність відомостей, що не відповідають дійсності у звітних даних КП «Тролейбусне депо № 3». Жодних розрахунків, які б свідчили про допущені КП «Тролейбусне депо № 3» порушення у нарахуванні і виплаті заробітноі? плати позивачу, у нарахуванні і виплаті податків, зборів, обов`язкових платежів із сум нарахованоі? заробітноі? плати, суду не надано. Будь-які рішення з боку контролюючих органів з приводу неправильного нарахування та виплати заробітноі? плати і сплати податків у матеріалах справи відсутні. За період з 01.01.2022 по 02.05.2025 року документальні перевірки Комунального підприємства «Тролеи?бусне депо № 3» (код ЄДРПОУ: 37765993) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб при виплаті доходів на користь платників податків- фізичних осіб, утримання та сплати до бюджету віи?ськового збору, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не проводились. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання КП «Тролейбусне депо № 3» виправити порушення при нарахуванні і виплаті заробітної плати. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed