Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.08.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») та [PERSON] укладено кредитний договір №8134901890. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та Акціонерним товариством «Таскомбанк» (далі АТ «Таскомбанк»), ТОВ «ФК «ЦФР» відступило права вимоги за вказаним договором АТ «Таскомбанк». 04.04.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/17-Ф, у відповідності до умов якого АТ «Таскомбанк» відступило права вимоги за вказаним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 року реєстру прав вимоги, позивач набув права вимоги до відповідача в розмірі 26096 грн. 87 коп., з яких: 17683 грн. 21 коп. заборгованість за тілом кредиту, 1,81 грн. заборгованість по відсоткам, 8411 грн. 85 коп. заборгованість по комісії. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов`язку за договором, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором у загальному розмірі 26096 грн. 87 коп., а також понесені судові витрати. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16.06.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.39-40). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В прохальній частині вимог позовної заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та випадку неявки відповідача в судове засідання ухвалити заочне рішення (а.с.4). Відповідач в судові засідання призначені на 13.08.2025 року, 01.09.2025 року повторно не з`явився, про час, місце та дати судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими конвертами у відміткою установи поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.53, 58). Своїм правом надати відзив на позовну заяву відповідач не скористався та не повідомив суд про причини неявки в судові засідання. Згідно ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.08.2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] укладено кредитний договір №8134901890, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі 18236 грн. 00 коп. на строк 36 місяців, а позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту, на умовах передбачених в паспорті кредиту №4901890, який є невід`ємною частиною цього договору (а.с.5). Також, 25.08.2020 року [PERSON] підписала паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №4901890, який містить інформацію та контактні дані кредитодавця та кредитного посередника, основні умови кредитування, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для позичальника, порядок повернення кредиту (а.с.5 зворотній бік а.с.6). Крім того, 25.08.2020 року [PERSON] підписала Заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», яка містить персональні дані останньої (а.с.6 зворотній бік). 07.10.2016 року між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку і строки, встановлені цим договором. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього договору. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступаються згідно з реєстром прав вимог, вказується у кожному окремому реєстрі до цього договору (а.с.11-12). 04.04.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/17-Ф, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимог, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною цього договору. Відступлення права вимоги і всіх інших прав належних клієнту за кредитними договорами та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимог, згідно з Додатком №2, але не раніше здійснення оплати фактором згідно з п.3.1. цього договору. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі Реєстру прав вимог підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною цього договору (а.с.13-14). 04.04.2024 року фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» та клієнт АТ «Таскомбанк» склали акт прийому-передачі реєстру прав вимоги, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимог, після чого, з урахуванням пункту 2.1 договору факторингу №НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 року, від клієнта до фактора переходить права вимоги боргу до позичальників і фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів (а.с.15). На підтвердження набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №8134901890 від 25.08.2020 року позивачем надано Витяг з реєстру прав вимог до договору факторингу №НІ/11/17-Ф від 04.04.2024 року, який сформований та підписаний одноосібно представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» 21.05.2025 року та скріплений його печаткою (а.с.16). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №8134901890 від 25.08.2020 року за період з 04.04.2024 року по 30.04.2025 року, складеного ТОВ «ФК «ЄАПБ», станом на 30.04.2025 року заборгованість складає 26096 грн. 87 коп.,\~з яких:\~17683\~грн.\~21\~коп.\~ заборгованість\~за тілом\~кредиту,\~1,81\~грн.\~ заборгованість\~по відсоткам,\~8411\~грн.\~85\~коп.\~ заборгованість\~по комісії(а.с.10). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом ч.ч.1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За нормою ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до\~положень ст.ст.\~12,\~81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21.07.2021 року у справі №287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Так, з урахуванням статей 526, 530 ЦК України, має бути доведеним надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, наявності заборгованості та її розмір, шляхом подання до суду належних та допустимих доказів. Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 , виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Також, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц та від 15.01.2025 у справі №753/16762/15-ц. Суду не надано жодного належного та допустимого доказу перерахування ТОВ «ФК «ЦФР» відповідачу кредитних коштів на рахунок відповідача на виконання умов п.1.4 кредитного договору, з огляду на що позивач не довів, що ТОВ «ФК «ЦФР» набуло право вимоги до відповідача. Отже, не доведено набуття вказаних прав і позивачем. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є документом, який підтверджує отримання коштів, а отже не є належним доказом існування у відповідача боргу за вказаним кредитним договором. Таким чином, суд вважає, що розрахунок заборгованості, сам по собі, без надання доказів отримання коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також отримання та використання відповідачем кредитних коштів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем коштів за кредитним договором та, як наслідок, наявності заборгованості перед ним з боку відповідача. Крім того,\~здосліджених доказів судом встановлено, що договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 було укладено між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» 07.10.2016 року, в той час коли сам кредитний договір укладено 25.08.2020 року. За таких обставин суд вважає, що договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року не може підтверджувати передачу права вимоги за кредитним договором №8134901890 від 25.08.2020 року, адже останнього в той час не існувало. Посилання в договорі про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року на те, що сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників (п. 2.2. договору), суд до уваги не приймає, оскільки до матеріалів справи не додано відповідного реєстру прав вимог до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, який повинен містити ціну договору та розмір заборгованості позичальника, а також відповідати вимогам, зазначеним в п.2.3 договору про відступлення права вимоги. Таким чином, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того, що він набув права вимоги за кредитним договором №8134901890 від 25.08.2020 року, укладеним між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed