Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

19.03.2025 р. позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами та просив суд стягнути солідарно з відповідачів 3% річних у розмірі 6 735,41 доларів США та судовий збір у розмірі 4 193,56 грн та фактичного понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.10.2008 року між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11403020000 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 66 000, 00 дол. США, які останній зобов?язався повернути до 12.10.2015 року. У забезпечення виконання кредитних зобов?язань по вказаному договору 10.10.2008 року прийнята порука [PERSON] . Проте, через тривале невиконання кредитних зобов?язань, АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, на підставі чого Святошинським районним судом м. Києва було ухвалено рішення від 05.12.2013 року за яким з відповідачів стягнено у солідарному порядку кредитну заборгованість на загальну суму 50 766,32 дол. США. Станом на 03.03.2025 року залишається непогашеною сума заборгованості за вказаним рішенням у розмірі 45 806,32 дол. США, а тому вказане рішення на виконанні ще досі триває. Внаслідок чого, за прострочення виконання суми боргу за кредитом та процентами, що стягуються на підставі рішення суду, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 3% річних у розмірі 6 735,41 дол. США за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року. Ухвалою судді від 20 березня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 39). Ухвалою суді відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 40). Відповідачам направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 41-43). Відзиву на позов до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідачі заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направили. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.10.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11403020000 згідно якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 66 000,00 дол. США, сума кредиту відповідає еквіваленту 325 188,60 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно повертати наданий кредит та сплачувати проценти в порядку та на умовах кредитного договору у розмірі 15,50% річних, та повернути кредит не пізніше 12.10.2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1., 1.2.) (а.с. 15, 16). 10.10.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (кредитор) правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] (поручитель) укладено договір поруки, на підстав якого, поручитель зобов?язалася перед кредитом відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов?язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11403020000 від 10.10.2008 року (а.с. 17, 18). Згідно п. 1.4., 1.5. договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є соліларною. Причини невиконання боржником своїх зобов?язань за основним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов`язань за договором. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року стягнено з відповідачів на користь позивача кредитну заборгованість в сумі 47 907,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. становить 382 921,53 грн., заборгованість за відсотками в сумі 0,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. становить 3,12 грн., пеню за прострочення сплати кредиту в сумі 2 535,46 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. становить 20 265,92 грн., пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 323,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. становить 2 584,63 грн., а всього заборгованості: 50 766 доларів США 32 центи, що за курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. становить 405 775 грн. 20 коп., а також 3 441 грн. судового збору (а.с. 19, 20). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сплата заборгованості згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року по справі №759/11219/13-ц на користь АТ «УкрСиббанк» було здійснено частково, за період з 09.07.2013 по 09.09.2013 року було погашено кредит у розмірі 3239.62 дол. США, та проценти у розмірі 1720.38 дол.США, а всього у розмірі 4960.00 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку відповідача (а.с. 22). При зверненні до суду з позовом, позивач зазначив, що станом на 03.03.20225 року залишається непогашеною сума заборгованості за рішенням суду, яка становить 45 806,32 дол. США (50 766,32 дол. США - 4 960 дол. США), а тому просить стягнути з відповідачів на свою користь 3% річних в розмірі 6 735,41 дол. США за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року за прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідник норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц надано висновки про правильне застосування норм права, де зазначено наступне: «Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у гривневому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.». За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки це є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. За правилом ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачів, та з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц вказано наступне: «Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі станіті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов 'язання.». У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 у справі №361/7939/2015-ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Зважаючи на те, що відповідачі належним чином не виконували своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року по справі №759/11219/13-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальників перед банком. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час його прострочення. Отже, у зв`язку з простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, що пов`язано з невиконанням ним рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відповідачі зобов`язані окрім суми боргу також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Суд приходить до висновку, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту мало місце та підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості за кредитним договором на суму несплаченої відповідачем заборгованості за цим кредитним договором, що включає кредит та проценти, нараховані три проценти річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 6 735,41 доларів США, За таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором та рішенням суду. При цьому, відповідачі, не надали суду доказів, які б спростовували, як факт невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором кредиту так і його забезпечення. Не спростовано і розрахунок (спосіб та метод) нарахування 3% річних застосований позивачем, що є процесуальним обов`язком боржників. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 4 193,56 грн. Згідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved