Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

У березні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "АІК Трейдінг" звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування позову посилається на те, що ТОВ «АІК Трейдінг» та [PERSON] в період з 2014 до 2016 року перебували у трудових відносинах, [PERSON] займала посаду головного бухгалтера. Як зазначає позивач, в цей період відповідач безпідставно набула грошові кошти в розмірі 250 000 грн. Так, 27 листопада 2015 року [PERSON] згідно видаткового касового ордеру отримала 100 000,00 грн.; 26 січня 2016 року на її картковий рахунок перераховано 50 000,00 грн., що підтверджується відомістю №116; 05 лютого 2016 року на її картковий рахунок перераховано 50 000,00 грн., що підтверджується відомістю №118 та 01 березня 2016 року на її рахунок перераховано 50 000,00 грн., що підтверджується відомістю №124. Так в вказаних фінансових документах підставою для отримання грошових коштів зазначено «фінансова зворотна допомога згідно Договору №251101 від 25.11.2015», але 16 червня 2021 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/11061/17 за позовом ТОВ «ЛІК Трейдінг» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики встановлено, що у [PERSON] не виникло будь-яких зобов`язань перед позивачем за договором від 25.11.2015 №251101. Факт безпідставного набуття грошових коштів підтверджує сама відповідач в позовній заяві до Печерського районного суду місті Києва від 16 лютого 2018 року. В якій вказує, що отримала кошти без укладання будь-яких договорів, але в той же час не надає доказів на повернення отриманих грошових коштів. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року по справі № 757/8793/18-ц також встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 250 000,00 грн. без належних підстав. Таким чином, на думку позивача, [PERSON] безпідставно набула грошові кошти на загальну суму 250 000,00 грн., з яких частково повернула: 10 серпня 2016 року 30 000,00 грн., а 12 вересня 2017 року 10 000,00 грн.. Як зазначає позивач, на момент подання позову [PERSON] не повернула безпідставно набуті кошти в розмірі 210 000 грн. 00 коп., у зв`язку із чим позивач звертається до суду та просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АІК Трейдінг" безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 210 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 3 150,00 грн.. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 12 березня 2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10 травня 2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Халупного Андрія Вадимовича надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що відповідач не погоджується із позовною заявою вважає її необґрунтованою, безпідставною, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Позивачем на підтвердження отримання Відповідачем грошових коштів у розмірі 100000 грн, надано копію видаткового касового ордеру від 27 листопада 2015 року, підписання якого Відповідач заперечує. При цьому, із тексту рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року у справі № 369/11061/17 вбачається, що на долученому до матеріалів справи примірнику видаткового касового ордеру від 27 листопада 2015 року відсутні підписи як особи, яка видала кошти, так й особи, яка їх отримала. Натомість, до даного позову додається копія видаткового касового ордеру, що містить підписи сторін. Отже, наданий доказ викликає сумнів щодо його достовірності, оскільки суду надана копія ордеру із, нібито, підписом Відповідача, яка заперечує, що підписувала вказаний документ. Крім того, вказані документи не відповідають вимогам Постанови Правління НБУ № 637 від 15 грудня 2004 року Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що була чинною станом на 2016 рік. Щодо платіжних доручень, наданих Позивачем у якості доказів повернення Відповідачем безпідставно отриманих коштів зазначає, що відповідно до Постанови НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21 січня 2004 року № 22 (надалі- Інструкція) платіжне доручення оформляється платником відповідно до додатків до цієї Інструкції. Так, згідно Додатку № 3 Інструкції, платіжне доручення має містити підписи платника та підписи банку. Натомість, надані доручення не місять жодних підписів. Окрім того згідно із платіжним дорученням від 10 серпня 2016 року №1, призначення платежу - «повернення безвідсоткової зворотньої фінансової допомоги зг.дог.№251001 від 28.11.2015». А у призначенні платежу на дорученні від 12 вересня 2017 року № 12В5Е51D35 вказано «Повернення безвідсоткової зворотньої фінансової допомоги зг. з рах №15 від 08.09.2017р. без ПДВ» Таким чином, вказані документи не можуть бути доказом повернення безпідставно отриманих коштів. Отже вказані докази також є неналежними та не достовірними, а тому не можуть прийматись до уваги. Крім того, на думку представника відповідача, позивач діє всупереч принципу добросовісності та демонструє суперечливу і непослідовну поведінку, оскільки за його словами, між ним та Відповідачем було укладено Договір фінансової зворотної допомоги № 251001 від 25.11.2015, водночас, стверджує, що Відповідач отримала від нього грошові кошти без достатньої правової підстави, що свідчить лише про намір збагатитись за рахунок Відповідача. На підставі викладеного, просили у задоволенні позову відмовити та судові витрати позивача покласти на позивача. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 1550 від 14 жовтня 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 жовтня 2024 року, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засідання представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідно до копії видаткового касового ордеру від 27 листопада 2015 року № 33, ТОВ «АІК Трейдінг» видало [PERSON] 100 000,00 грн., підстава - надання зворотної фінансової допомоги згідно договору від 25.11.2015 № 251101, що підтверджується особистим підписом [PERSON] в графі «одержувач». Відповідно до копій документів під назвами «Ведомость № 116» від 26 січня 2016 року, «Ведомость № 118» від 05 лютого 2016 року, «Ведомость № 124» від 01 березня 2016 року, сума здійснених ТОВ «АІК Трейдінг» нарахувань на користь [PERSON] складає у загальному розмірі 150 000,00 грн. (по 50 000,00 грн.). На долучених до матеріалів справи примірниках вказаних документів відсутні підписи уповноважених осіб та відмітки, які б підтверджували здійснення операцій. Згідно копій платіжних доручень від 10 серпня 2016 року № 1, від 12 вересня 2017 року № 12В5Е51D35, [PERSON] перерахувала на користь ТОВ «АІК Трейдінг» суму у загальному розмірі 40000,00 грн., призначення платежу «повернення безвідсоткової зворотньої фінансової допомоги зг.дог.№251001 від 28.11.2015» та « [PERSON] , Повернення безвідсоткової зворотньої фінансової допомоги зг. з рах №15 від 08.09.2017р. без ПДВ» відповідно. Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Щодо долучених до матеріалів справи примірників доказів перерахування грошових коштів на загальну суму 150 000,00 грн., суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, по справі № 369/11061/17 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АІК Трейдінг» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено. У вказаних рішеннях судами було встановлено, що надані позивачем документи, а саме: «Ведомость №116» від 26.01.2016, «Ведомость №118» від 05.02.2016, «Ведомость №124» від 01.03.2016, видатковий касовий ордер від 27.11.2015 року не можуть слугувати підтвердженням того, що товариство на виконання умов договору від 25 листопада 2015 року №251101 надало [PERSON] грошові кошти, оскільки вони не містять ні підписів уповноважених осіб, ні відміток установ на підтвердження того, що такі фінансові операції проведені. Оскільки вказані обставини були встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, по справі № 369/11061/17, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доведенню не підлягають. Зокрема, суд зазначає, що будь-яких інших доказів на підтвердження перерахування грошових коштів на зазначений у вказаних документах картковий рахунок [PERSON] до матеріалів справи не долучено. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу положень ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень статей 79 та 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, в строк, передбачений законом, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Таким чином, з огляду на те, що матеріали справи не містять належних доказів отримання [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 150 000,00 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо долученої до матеріалів справи копії видаткового касового ордеру від 27 листопада 2015 року № 33 на суму 100 000,00 грн., суд зазначає наступне. У пункті 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення № 637) (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Касові операції - це операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку. Відповідно до пунктів 3.3 та 3.4 Положення № 637 приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. Згідно з пунктами 3.5, 3.6 Положення № 637 у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. У постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20) зроблено висновки, що факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства. Наявний у справі видатковий касовий ордер від 27 листопада 2015 року № 33 на суму 100 000,00 грн., яким позивач підтверджує факт видачі відповідачу грошових коштів, містить підписи керівника та головного бухгалтера у відповідних графах, а також підпис самого отримувача коштів, тобто відповідача по справі. При цьому, відповідач під час розгляду справи зазначала, що підпис їй не належить, долучений до матеріалів справи видатковий касовий ордер від 27 листопада 2015 року № 33 вона не підписувала, водночас, клопотань про проведення почеркознавчої експертизи не заявляла. Так, матеріалами справи встановлено, що відповідач не довела неодержання нею позики за видатковим касовим ордером, який нею підписаний та підтверджує одержання грошових коштів у сумі 100 000,00 грн. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18. Доказів того, що між сторонами існують договірні правовідносини, у матеріалах справи немає. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20. Отже, вимога ТОВ «АІК Трейдінг» про стягнення відповідно до ст. 1212 ЦК України з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АІК Трейдінг" 100 000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів є обґрунтованою та доведеною. Проте, під час судового розгляду від представника відповідача [PERSON] адвоката Дуднік Марини Артурівни подано заяву, в якій вона просила суд у разі встановлення наявності порушення прав позивача, відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. За ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Згідно з частинами 1, 5 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові у разі його обґрунтованості. Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Для застосування правил позовної давності суд має встановити характер спірних правовідносин. Так, суд зазначає, що кошти, отримані відповідачем, були отримані нею безпідставно, тому позивач, ще в момент безпідставного передання коштів відповідачу, мав усвідомлювати відсутність між ними належних договірних правовідносин, отже початком перебігу строку про повернення спірних коштів як безпідставних є 27 листопада 2015 року, проте з даним позовом звернувся до суду в березні 2024 року, а тому суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АІК Трейдінг" слід відмовити з підстав спливу позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зважаючи на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed