Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

25 вересня 2024 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю: а саме земельною ділянкою [ADDRESS] шляхом визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 жовтня 2004 року, відповідно до якого [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що рішенням державного реєстратора №\~39964758 від 02.03.2018 року позивачці відмовлено в державній реєстрації її права власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для відмови державного реєстратора є факт реєстрації за вказаною адресою нерухомого майна, власником якого є [PERSON] , а тому рішенням Іванковичівської сільської ради порушене її право власності на будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2024 року визначено головуючого суддю Мартинцову І.О. Ухвалою від 09.10.2024 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30.06.2025 через "Електронний суд" від представника позивача - адвоката Басараб Н.В. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких адвокат просила справу розглянути без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити у повному обсязі. 08.11.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Крупського В.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник позивача заперечував проти позову та вказував, що між позивачкою та відповідачкою немає спору про право власності на майно. Домоволодіння відповідачки знаходиться на іншій вулиці, має інше місцезнаходження. Вказує, що помилка органу місцевого самоврядування не може стати підставою для скасування права власності відповідачки на її майно, яким вона мирно володіє на законних підставах. Окрім того, зазначає, що обраний позивачкою спосіб захисту не є ефективним, оскільки не відновить право позивачки. 30.06.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Поліщука Р.М. надійшли письмові пояснення, в яких адвокат підтримує пояснення надані у відзиві. Також зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту свого права не забезпечує реального захисту порушеного права власника майна та у будь-якому випадку не призведе до поновлення прав Позивача, які він вважає порушеними. Задоволення позову призведе до непропорційного втручання у право відповідача мирно володіти своїм майном. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Поліщук Р.М. надав тотожні пояснення. Відповідач Феодосіївська сільська рада у судове засіданні свого представника не направила, про розгяд справи судом повідомлялась неодноразово. Правом подати відзив не скористалась. Вислухавши вступне слово представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 032045-20786 від 08 лютого 1999 року позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,185 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1366 за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру від 23.01.2018 року (а.с. 10-13). Рішенням державного реєстратора № 39964758 від 02.03.2018 року позивачці відмовлено в державній реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,185 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1366 за адресою: [ADDRESS] , оскільки за вказаною адресою зареєстровано домоволодіння за іншою особою (а.с. 14). Рішенням виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року «Про прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] », також визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 18). При цьому, право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2018 року (а.с. 25) Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.03.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідачка придбала земельну ділянку площею 0,188 га за адресою: [ADDRESS] . (а.с.78-79). Витягом із Державного земельного кадастру від 25.10.2018 року підтверджується право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3221483301:01:009:1388, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Тобто наявними письмовими доказами у справі підтверджується, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,1880 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1388 за адресою: [ADDRESS] . Також під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що нерухоме майно [PERSON] , в реєстрації права власності на яке відмовлено позивачці, знаходиться по [ADDRESS] , а [PERSON] по [ADDRESS] . Тобто при прийнятті рішення № 47 від 11 вересня 2004 року «Про прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] » виконавчим комітетом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області допущено плутанину та зазначено у рішенні назву вулиці "Лісна" замість "Лісова". Земельна ділянка , на якій знаходиться домоволодіння [PERSON] , площею 0,1880га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1388 є відмінною від земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності Позивачеві площею 0,185 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1366. Ділянки мають різні межі, різні кадастрові номери. Вирішуючи справу по суті спору, суд виходить з наступного. Статтею 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. За змістом статей\~116,\~118 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~ визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункт 34 частини 1 статті 26). Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року встановлено, що ризик будь якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Також суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009). Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Оцінюючи зазначене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки відповідачкою право власності позивача не порушено, між сторонами спору про право матеріальне не існує, неможливість зареєструвати право власності позивачки не є наслідком порушення її права відповідачкою, а задоволення позову не відновить права позивача. Обрання позивачкою неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові. Окрім того, скасування рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року та як наслідок скасування державної реєстрації права власності задля виправлення "помилок" органу місцевого самоврядування безумовно стане непропорційним втручанням у мирне володіння майном відповідачки [PERSON] , якій належить майно на законних підставах. Під час розгляду справи в судовому засіданні, судом не встановлено існування обставин неправомірності рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року та його прийняття із порушенням вимог законодавства. Як наслідок, відсутні підстави для визнання недійсним і скасування як зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, так і свідоцтва про право власності на нерухоме майно. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Також, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed