Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

позивач [PERSON] 18.06.2025 через систему Електронний Суд звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА», в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» нарахувати і виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 15.03.2025 по день фактичного повного розрахунку, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він з 03.04.2012 працював у ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» спочатку журналістом, згодом - директором, а з 18.12.2013 - виконавчим директором. Відповідно до наказу №02-25/К від 12.03.2025 його звільнено з роботи з ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. 27.03.2025 він надіслав на електронну адресу відповідача вимогу про виплату нарахованої, але не виплаченої під час звільнення заробітної плати, а також компенсації за невикористані відпустки, а 16.04.2025 надіслав вимогу надати довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, однак вказані звернення були залишені відповідачем без реагування. Зазначає, що ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» погасив заборгованість по заробітній платі, здійснивши виплати починаючи з 10.07.2025. Разом з тим, відповідачем не здійснено компенсацію за невикористану відпустку (за період з 2019 по 2025 роки), оскільки остання його відпустка згідно наказу №32-23/К від 28.12.2023 терміном 24 календарні дні з 08.01.2024 по 31.01.2024 стосувалася періоду за 01.04.2018 до 31.03.2019. Окрім цього, враховуючи те, що остаточний розрахунок при звільненні 15.03.2025 не проведений у встановлений законом строк, на підставі ст.117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 15.03.2025 по день фактичного повного розрахунку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 23.06.2025 цивільну справу передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2025 справа визначена для розгляду судді Кротовій О.Б. Ухвалою судді від 15.08.2025 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 15.08.2025 про відкриття провадження у справі, останній не надав суду відзив на позовну заяву, у судове засідання не з`явився повторно. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» нарахувати і виплатити йому компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 15.03.2025 по день фактичного повного розрахунку. Додатково зазначив, що з приводу ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Болкуна А.Б. №11-12/К від 02.04.2012 [PERSON] прийнято на роботу в ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» на посаду журналіста з 03.04.2012. Згідно копії трудової книжки [PERSON] , останній 18.12.2013 переведений на посаду виконавчого директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» згідно наказу №16-13 від 18.12.2013. Відповідно до довідки директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №2 від 01.02.2024 [PERSON] працює в ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» з 02.04.2012, на даний момент на посаді виконавчого директора. Наказом генерального директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №02-25/К від 12.03.2025 [PERSON] звільнено з роботи 14.03.2025, відповідно до ст.38 КЗпП України, зобов`язано бухгалтерію виплатити всі належні йому виплати. Згідно наказу генерального директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №24/23 від 26.07.2023, посадовий оклад виконавчого директора становить 10600 грн, а відповідно до наказу генерального директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №02/24 від 30.03.2024, посадовий оклад виконавчого директора складає 11000 грн. 27.03.2025 [PERSON] скерував до ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» вимогу, в якій просив виплатити йому невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2023 по 14.03.2025. 16.04.2025 [PERSON] надіслав на адресу ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» вимогу, в якій просив надати довідку про нараховану, але не виплачену після його звільнення заробітну плату за час роботи в ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА». Наказом генерального директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №32-23/К [PERSON] надано відпустку за період роботи з 01.04.2018 по 31.03.2019 (24 дні) з 08.01.2024 по 31.01.2024. Відповідно до виписки про рух коштів по рахунку [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк» за період з 01.01.2025 по 15.08.2025 вбачається, що ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі, починаючи з 10.07.2025 по 16.07.2025 (дата останнього платежу від ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА»). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статті 74 КЗпП України встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Із аналізу вищевказаних норм Закону можна зробити висновок про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Згідно п.7 розділу IV вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванняне може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). У постанові Верховного Суду від 13.11.2019 в справі №207/1385/16-ц, в постанові Верховного Суду від 19.11.2024 в справі №759/17721/21, зазначено про те, що в справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця. Відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, зокрема, щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника) (постанова Верховного Суду від 15.07.2024 в справі №758/9515/23). Таким чином, оскільки відповідачем не надано суду відомостей щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану останнім відпустку, суд вважає за необхідне зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. При цьому, суд враховує, що відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, відтак, суд визначає суму без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19. Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Так, згідно наказу генерального директора ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» Струк Н.А. №02-25/К від 12.03.2025 [PERSON] звільнено з роботи 14.03.2025. Відповідно до виписки про рух коштів по рахунку [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк», ТзОВ «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі 16.07.2025. Разом з тим, станом на дату винесення рішення залишається невиплаченою компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Пунктом 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем в день звільнення та не надав належних доказів, що наявні будь-які обставини, що стали перешкодою для своєчасного розрахунку з останнім, слід зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТАЙМ.КОМ.ЮА» нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 15.03.2025 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду з вимогами про зобов`язання нарахування та виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищенаведених доводів та мотивів, та того, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 1211,20 грн судового збору.

Outcome: approved