Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

В березні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Мамаєва Д.Ю. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги в сумі 306000 грн., а також судовий збір в сумі 3060 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що між позивачем та відповідачем в усній формі укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати послуги з програмного забезпечення хостингу Спортет юа, а відповідач зобов`язався сплатити кошти за надані послуг на рахунок позивача. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором він виконав, однак, відповідач здійснив розрахунок із позивачем лише частково. Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням та вимогами повністю сплатити наявну заборгованість, однак, вимоги позивача залишились без належного реагування. При цьому, раніше відповідач перераховував позивачу кошти за надані послуги програмного забезпечення протягом 2021-2022 років. Однак, за розрахунками позивача заборгованість зі сплати за надані послуги станом на 01.03.2023 становить суму в розмірі 306000 грн. З огляду на неналежне виконання зобов`язань по сплаті коштів за надані послуги, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, останній, вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав, та просить стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості в примусовому порядку. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 10.03.2023 року у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18.07.2023 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за надані послуги в сумі 306000 грн., судовий збір в сумі 3060 грн. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19.10.2023 заяву представника відповідача задоволено, заочне рішення суду скасовано, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В листопаді 2023 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження укладення між сторонами договору про надання послуг, оскільки не обумовлено жодних істотних умов договору: предмет договору, ціна, строки виконання, вид послуг, строки здійснення оплати та інші. Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження надання таких послуг позивачем відповідачу, оскільки відповідач повністю заперечує факт надання йому таких послуг, а також заперечує факт здійснення листування між сторонами у будь-яких месенджерах. Зазначає, що між сторонами були трудові правовідносини і на даний час в Шевченківському районному суді міста Києва розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 346000 грн. за період з 2021 по 2022 рік. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та долучені до нього докази. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що між ним, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено в усній формі договір про надання послуг, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати послуги з програмного забезпечення хостингу Спортет юа, а відповідач зобов`язався сплатити кошти за надані послуг на рахунок позивача. Письмовий договір між сторонами укладено не було, але фактично такий договір, письмова форма якого законодавцем не вимагається, вважається укладеним з моменту узгодження між сторонами об`єм послуг та їх вартості. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що одним з основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в пункті 3 статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до частин першої, другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення договору про надання послуг в усній формі між сторонами, представник позивача надав скріншоти електронного листування між [PERSON] та [PERSON] у месенджерах за період з 2021 по 2022 рік та копії довідок про рух коштів по рахунку [PERSON] за період з 01.06.2021 по 31.08.2021; з 01.12.2021по 28.02.2022. Надаючи оцінку вказаним доказам сторони позивача, суд дійшов висновку, що надані скріншоти електронної переписки (паперові копії знімків екрана телефону чи комп`ютера) не є належними доказами на підтвердження укладення між сторонами договору про надання послуг, оскільки у вказаних скріншотах не можливо ідентифікувати ні номерів телефонів абонентів, ні їх справжніх власників. Крім цього, у вказаних переписках відсутні дані про те, що між сторонами досягнуто згоди щодо предмета, ціни, строків та інших істотних умов договору про надання послуг, виду послуг та способу розрахунків між сторонами, не підтверджено факту надання послуг. Щодо копії довідок про рух коштів по рахунку [PERSON] за період з 01.06.2021 по 31.08.2021; з 01.12.2021 по 28.02.2022, то у них відображено одну трансакцію, здійснену [PERSON] 25.03.2022 шляхом поповнення рахунку [PERSON] на суму 20 000 грн., однак ідентифікувати переказ вказаних коштів, як оплату за договором надання послуг неможливо, оскільки не вказано призначення платежу. При цьому, позивачем не долучено суду жодних доказів на підтвердження надання ним будь-яких послуг з розробки програмного забезпечення на замовлення відповідача, як і не долучено розрахунок заборгованості за наданими послугами. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. За таких обставин, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність між сторонами договірних правовідносин у формі усної домовленості про надання послуг із розробки програмного забезпечення, надання таких послуг та наявність заборгованості за вказаним правочином. При цьому, інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження, законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача заявленої суми заборгованості за надані послуги відсутні, тому суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних у повному обсязі. В порядку ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed