Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому після уточнення позовних вимог просила розділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частку будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; на частку земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 6322055900:00:003:1654; на частку нерухомого майна, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , а саме нежитлові приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення 1-12, 1/3 частина приміщення 1-13, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15, в літ «А5»; стягнути з відповідача грошову компенсацію за частку автомобіля MITSUBISHI Модель PAJERO WAGON Рік випуску 2014, дата державної реєстрації 06.03.2015, об`єм (потужність) двигуна, см3 3200, державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 427 965 гривень; визнати кредитні кошти, отримані за кредитним договором від 25.04.2019 кредитний договір № 011/1150/00556271 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150\~000 гривень; кредитний договір № 011/1150/00577132 від 12.06.2019 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150\~000 гривень; кредитний договір № 011/1150/00879764 від 15.09.2020 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 70\~000 гривень укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя [PERSON] та [PERSON] . Здійснити поділ у рівних частках між [PERSON] та [PERSON] спільних боргових зобов`язань: за кредитним договором № 011/1150/00556271, укладеним 25.04.2019; за кредитним договором № 011/1150/00577132, укладеним 12.06.2019, за кредитним договором № 011/1150/00879764, укладеним 15.09.2020 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , а також судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.1997. За час спільного проживання вони вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, працювали, виховували та утримували дітей. На цей час сторони проживають в одному будинку, але сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Подружжям за спільні кошти було придбано наступне майно: - земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 6322055900:00:003:1654; - нерухоме майно, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , а саме нежитлові приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення 1-12, 1/3 частина приміщення 1-13, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15, в літ «А5»; - легковий автомобіль MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014, дата державної реєстрації 06.03.2015, об`єм (потужність) двигуна, 3200 см кубічні, державний номерний знак - [NUMBER] . 07.11.2014 за [PERSON] , реєстраційною службою Дергачівського районного управління юстиції Харківської області було зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та видано відповідне свідоцтво про право власності, індексний номер 29187548. Підставою для внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.11.2014 р., індексний номер 170417. Позивач зазначає,\~що оскільки,\~зазначене вище\~майно було\~придбане ними\~у період\~шлюбу,\~воно належить\~їм,\~як подружжю\~на праві\~спільної сумісної\~власності,\~тому вона звертається до суду із позовом про поділ майна подружжя. Вказує, що відповідач фактично користується автомобілем, у зв`язку з чим вона погоджується на отримання своєї частки у вигляді грошової компенсації ринкової вартості автомобіля, відповідно до звіту про оцінку майна від 10.05.2024 року середня ринкова вартість легкового автомобіля MITSUBISHI Модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014 складає 855 930 гривень, тобто її частка складає 427 965 гривень. Разом з чим зазначає, що нею було укладено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» 25.04.2019 кредитний договір № 011/1150/00556271 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150\~000 гривень; 12.06.2019 - кредитний договір № 011/1150/00577132 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150\~000 гривень; 15.09.2020 - кредитний договір № 011/1150/00879764 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 70\~000 гривень. Відповідно до довідки від 21.06.2024 - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № 011/1150/00556271 від 25.04.2019 складає 78\~213,37 гривень; за кредитним договором № 011/1150/00577132 від 12.06.2019 - складає 84\~725,62 гривень; за кредитним договором № 011/1150/00879764 від 15.09.2020 - складає 75\~390,41 гривень. Під час розподілу спільної подружньої власності діляться і спільні борги, причому в тих самих пропорціях, що і майно зазвичай порівну. Закон не бере до уваги, на кого з подружжя був оформлений кредит за загальним правилом всі грошові кошти йдуть на сімейні потреби, отже, спільні борги при розлученні підлягають поділу. Вважає справедливим та законним поділити боргові зобов`язання між Позивачем та Відповідачем також. Відповідно до\~ухвали суду\~від 09.02.2024\~з метою\~забезпечення позову,\~накладено заборону\~на відчуження до вирішення справи по суті судом, а саме: транспортного засобу - легкового автомобіля MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON; земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 6322055900:00:003:1654; нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме нежитлові приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-11,1- 13, 1/3 частина приміщення 1-12, 1/3 частина приміщення 1-13, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15, в літ «А5»; житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дергачівського районого суду Харківської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено судове засідання. У судовому засідання позивачка позов підтримала та вказала, що автомобіль був куплений у 2015 році за власні кошти родини, купляли вони його у автосалоні ТОВ «Техно Арт», який знаходився по вул. Героїв Праці 2-в у м. Харкові. Нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: м. Харків, провул. 1-й Лісопарківський, 1, вони придбали у 2008 році у ТОВ «Лісне» за спільні кошти подружя. Також пояснила, що у шлюбі вони разом з відповідачем неодноразово брали кредити для розвитку спільного бізнесу підприємницької діяльності, оскільки кредити, які були узяті на її ім`я були використані для погашення кредитів, оформлених на ім`я Відповідача. Дата отримання нею кредиту фактично співпадає з датою «закриття» кредиту Відповідачем. Відповідач у судовому засіданні пояснював, що легковий автомобіль MITSUBISHI Модель PAERO WAGON Рік випуску 2014 Дата державної реєстрації 06.03.2015 Об`єм (потужність) двигуна, см куб. 3200 державний номерний знак [NUMBER] придбано ним за власні кошти. Також пояснив, що продав подаровану його батьком квартиру та за ці кошти придбав автомобіль. Також вказув, що позивачка не має ніякого відношення до нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки він їй виплатив за них кошти у 1997 році відповідно до наданого ним «Дополнительного соглашения к учередительному договору о создании общества с ограниченой ответственностью «Лесное», від 04.07.1997 року, посвідченого державним нотаріусом першої Харківської державної нотаріальної контори. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши письмові матеріали справи, встановив такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12.07.1997, який зареєстровано Київським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харкова, про що зроблено відповідний актовий запис за №382 (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 06.03.2015, автомобіль MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014, об`єм (потужність) двигуна, 3200 см кубічні, державний номерний знак - [NUMBER] , належить [PERSON] (а.с. 13). Житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 167 кв.м, житловою площею 86,5 кв.м на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] , згідно Свідоцтва про право власності за № [NUMBER] від 07.11.2014 (а.с. 16). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 473697063220, земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 6322055900:00:003:1654 зареєстрована 10.10.2014 за [PERSON] , що підтверджується також договором купівлі-продажу від 10.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. та зареєстровано в реєстрі за №3149 (а.с. 17-21). Як вбачається з договору купівлі-продажу від 23.07.2008 [PERSON] придбав у ТОВ «Лісне» нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення №1-12, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15 (цегла) в літ. «А5», загальною площею 156,9 кв.м, про що є відповідний акт приймання-передачі від 23.07.2008 та витяг про реєстрацію права власності (а.с. 22-24, 26-27). Згідно витягу з державного реєстру правочинів №6273253 від 23.07.2008 [PERSON] у ТОВ «Лісне» придбав нежитлові приміщення 1-го поверху, а саме: №1-1-:-1-12 в літ. «А5», загальною площею 161,7 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № об`єкту у РПВН:14872656 (а.с. 25). Відповідно до заяви завіреної приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Коробець О.М. [PERSON] давала згоду на укладення договору про купівлю [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с. 28). Заявою завіреною приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В. [PERSON] давала згоду на укладення договору про купівлю [PERSON] нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення №1-12, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15 (цегла) в літ. «А5», загальною площею 156,9 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). В обох заявах зазначено, що майно придбано на грошові кошти, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Отже усі ці об`єкти були набуті сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому були їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що усі спірні об`єкти були набуті сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю та частки сторін є рівними, оскільки на підтвердження іншої домовленості будь-яких доказів не надано, а підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частин другої та третьої статті 70 СК України відсутні, так як наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, позивачем не доведено та судом не встановлено. На підтвердження вартості легкового автомобіля MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014 коричневого кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ЕЙ до суду надано звіт (акт) про оцінку колісного транспортного засобу №1/1-1 від 22.04.2024, проведений виконавчим комітетом Харківської районної Ради Харківської області ФОП [PERSON] , відповідно до якого можливий розмір вартості цього автомобіля складає 455\~167 гривень (а.с. 83-100). Відповідно до звіту про оцінку майна виконаного ТОВ «Оцінка24» [PERSON] відповідно до договору №240510-001/1 від 10.05.2024 середня ринкова вартість без ПДВ транспортного засобу легкового автомобіля MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014 коричневого кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ЕЙ, який належить [PERSON] складає 855\~930 гривень (а.с. 111-124). В матеріалах справи містяться Кредитні договори, укладені між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] : від 25.04.2019 - №011/1150/00556271 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150\~000 гривень; від 12.06.2019 - кредитний договір №011/1150/00577132 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 150 000 гривень; від 15.09.2020 - кредитний договір №011/1150/00879764 у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 70\~000 гривень (а.с. 141-180). Відповідно до довідок від 21.06.2024 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість [PERSON] за кредитним договором №011/1150/00556271 від 25.04.2019 складає 78\~213,37 гривень; за кредитним договором №011/1150/00577132 від 12.06.2019 84\~725,62 гривень; за кредитним договором №011/1150/00879764 від 15.09.2020 75390,41 гривень (а.с. 181-186). Суд зазначає, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 6322055900:00:003:1654; нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме нежитлові № 011/1150/00577132 приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення 1-12, 1/3 частина приміщення 1-13, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15, в літ «А5»; автомобіль MITSUBISHI Модель PAJERO WAGON Рік випуску 2014, дата державної реєстрації 06.03.2015, об`єм (потужність) двигуна, см3 3200, державний номерний знак [NUMBER] , були придбаний подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю та частки сторін є рівними, оскільки на підтвердження іншої домовленості будь-яких доказів не надано, а підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частин другої та третьої статті 70 СК України відсутні, так як наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, позивачем не доведено та судом не встановлено. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України. Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 рокуу справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що спірне майно підлягає поділу. Як вбачається з договору купівлі-продажу посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В. від 23.07.2008 [PERSON] придбав у ТОВ «Лісне» нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з нежитлових приміщень 1-го поверху №1-1-:-1-11, 1-13, 1/3 частина приміщення №1-12, 1/3 частина приміщення 1-14, 1/3 частина приміщення 1-15 (цегла) в літ. «А5», загальною площею 156,9 кв.м за 6 999,87 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 87 копійок, про що є відповідний акт приймання-передачі від 23.07.2008 та витяг про реєстрацію права власності (а.с. 22-24, 26-27). Згідно витягу з державного реєстру правочинів №6273253 від 23.07.2008 [PERSON] у ТОВ «Лісне» придбав нежитлові приміщення 1-го поверху, а саме: №1-1-:-1-12 в літ. «А5», загальною площею 161,7 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № об`єкту у РПВН:14872656 (а.с. 25). Також у\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя визнати\~за [PERSON] \~та за\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частки за\~кожним нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-11, 1-13, та на частку від 1/3 частини приміщення № 1-15 (цегла) в літ. «А-5», загальною площею 156, 9 кв.м., які розташовані за адресою [ADDRESS] , які зареєстровані за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). Суд приймає звіт (акт) про оцінку колісного транспортного засобу №1/1-1 від 22.04.2024, проведеного ФОП [PERSON] , відповідно до якого можливий розмір вартості автомобіля MITSUBISHI, модель PAJERO WAGON, рік випуску 2014 коричневого кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ЕЙ, який належить [PERSON] , складає 455 167 гривень (а.с. 83-100), у зв`язку з найбільш вірогідною вартістю цього автомобіля, адже в матеріалах справи містяться скріншоти із сайту АвтоРІА в яких зазначена більш вірогідна ціна цього автомобіля, долучені як позивачем так і відповідачем у справі, а також подібну суму вказує і ТОВ «Оцінка24» під час складання звіту, щодо можливого розміру вартості автомобіля (а.с. 86-88). Позивачем вартість автомобіля вказана позивачем не спростована. Тому на користь позивача належить стягнути з відповідача частину вартості цього автомобіля, що становить 227 583 (двісті двадцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 50 копійок. Заперечення відповідача проти поділу взагалі суд не приймає, оскільки позивачка має право на поділ майна, згідно ч. 1 ст. 69 СК України. Посилання відповідача, що автомобіль MITSUBISHI PAJERO та нежитлові приміщення придбані за його особисті кошти, а тому не підлягають розподілу, оскільки не є спільним сумісним майном подружжя безпідставні і, крім вищезазначеного також спростовується наступним. Квартира [ADDRESS] дійсно є особистою власністю відповідача, оскільки належала йому за договором дарування. Дану квартиру відповідач продав 10 липня 2007 року за 220000 грн. (ас. 203-204). Автомобіль MITSUBISHI PAJERO придбано [PERSON] 06.03.2015 року за 933 100 грн. (ас. 221). Доказів, що гроші з 2007 року по 2015 рік зберігалися і витрачені саме на придбання автомобіля, відповідачем не надано. Нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] придбані згідно договору купівлі-продажу 23.07.2008 року за 6999, 87 гривень (а. с. 22). Хоча квартира продана у 2007 році за 220000 гривень, а нежитлові приміщення придбані у 2008 році за 7000 гривень, однак той факт, що вони придбані за спільні кошти подружжя, підтверджується заявою [PERSON] , яка видана 23.06.2008 року приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Саварінській Н.В., яка посвідчувала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, в якій зазначено, що кошти на придбання цих приміщень належать їм з чоловіком [PERSON] на праві спільної сумісної власності (ас. 29). За таких обставин вважати, що нежитлові приміщення придбані [PERSON] за особисті кошти не можна. Крім того, суд виходить з тих обставин, що позовні вимоги про визнання кредитних коштів такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя не є належним способом захисту. Дані обставини можуть бути доказом для підтвердження заявлених позовних вимог про поділ майна подружжя, а не окремими позовними вимогами. Тому в позові в цій частині слід відмовити. Позовні вимоги про відступ від рівності часток у майні сторонами не заявлялися. Стосовно позовних вимог про здійснення поділу у рівних частках між сторонами спільних боргових зобов`язань за трьома кредитними договорами від 25.04.2019 р.; 12.06.2019р.; 15.09.2020р., то позов і в цій частині задоволенню не підлягає. Позовні вимоги взагалі не конкретизовані; яким чином здійснити такий поділ, у який спосіб, з кого стягнути, яку суму і на чию користь чи провести поділ у інший спосіб- не зазначено. Посилання [PERSON] , що [PERSON] не здійснювала користування вказаним майном та не проводила оплату витрат на утримання цього майна також не свідчить про те, що ці приміщення є особистою приватною власністю [PERSON] . Безпідставне посилання [PERSON] , що нежитлові приміщення є неподільними, а тому не підлягають розподілу. Відповідно до вимог ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Нежитлові приміщення загальною площею 159 м.кв. не є неподільною річчю у розумінні вимог ст. 365 ЦК України. Стосовно неможливості сумісного користування та володіння спірними приміщеннями, то суд виходить з тих обставин, що предметом розгляду цієї справи є розподіл майна подружжя з визначенням їх ідеальних часток. Питання про розподіл майна в натурі не є предметом розгляду даної справи (окрім неподільної речі автомобіля). Посилання [PERSON] і щодо тих обставин, що оскільки він використовує ці приміщення у підприємницькій діяльності, а саме для виробництва одягу та аксесуарів, діяльності посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, що є на його думку річчю для професійних занять, а тому повинні бути присуджені йому - безпідставні. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 4 СК України речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нежитлові приміщення набувалися подружжям у власність для сім`ї, а не конкретно для відповідача і не є річчю для професійних занять. Отже спірні приміщення підлягають розподілу у загальному порядку. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрату у розмірі 3 717 (три тисячі сімсот сімнадцять) гривень. На підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 9, 60, 63, 69, 70 СК України,

Outcome: partial