Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно її малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову зазначила, що її син, [PERSON] , [INFO] тривалий час проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , [INFO] . Від спільного проживання у них народився син, [PERSON] , [INFO] , про що 13.06.2018 року Стрижівською сільською радою Любарського району Житомирської області складено відповідний актовий запис №10 . Відомості про батька в свідоцтво про народження дитини записані за заявою матері, відповідно до ст. 35 СК України. 10 грудня 2023 року батько дитини, [PERSON] зник безвісти в зоні бойових дій в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області. За позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька, Заочним рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 20 березня 2024 року визнано [PERSON] , [INFO] батьком малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , зобов`язано внести зміни до актового запису про народження дитини. Позивач зазначає, що з 2023 року матір малолітнього [PERSON] - [PERSON] дитиною не цікавиться, до дитини не приїжджає, дитина проживає разом з бабусею, [PERSON] , яка повністю її утримує, у зв`язку з чим позивачка звернулася до органів опіки та піклування Любарської селищної ради із заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] . Згідно Висновку органу опіки та піклування Любарської селищної ради від 21 серпня 2024 року №221 , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав матір малолітнього [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Враховуючи викладене вище, позивачка просить позов задовольнити та позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої дитини, [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулося в режимі відеоконференції, позивачка її представник просили позов задовольнити. Відповідачка, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, третя особа направленим до суду листом просила розглядати справу у відсутності свого представника. Заслухавши думку позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] тривалий час проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , [INFO] , та від спільного проживання у них народився син, [PERSON] , [INFO] , про що 13.06.2018 року Стрижівською сільською радою Любарського району Житомирської області складено відповідний актовий запис №10 . Відомості про батька в свідоцтво про народження дитини записані за заявою матері, відповідно до ст. 35 СК України. 10 грудня 2023 року батько дитини, [PERSON] зник безвісти в зоні бойових дій в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області. За позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька, Заочним рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 20 березня 2024 року визнано [PERSON] , [INFO] батьком малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , зобов`язано внести зміни до актового запису про народження дитини. Згідно пояснень позивача, [PERSON] та висновку органу опіки та піклування Любарської селищної ради Житомирської області від 21 серпня 2024 року № 221, комісією з питань захисту прав дитини щодо виконання своїх батьківських обов`язків матірю дитини, [PERSON] встановлено, що [PERSON] , будучи матір`ю малолітньої дитини, [PERSON] , п`ять місяців назад залишила малолітнього сина на бабусю, [PERSON] та виїхала в невідомому напрямку. З тих пір до дитини не приїжджає, фізичним розвитком, станом здоров`я не цікавиться, з дитиною не спілкується, її матеріально не забезпечує. Відповідно до характеристики Головного управління національної поліції в Київській області Бучанського РУП відділу поліції 31 від 02.08.2024 року № 6120/109/1401 гр. [PERSON] , [INFO] за час проживання за адресою: [ADDRESS] зарекомендувала себе посередньо. За місцем проживання громадський порядок не порушувала, активну участь у соціальному житті територіальної громади не приймає. Згідно Акту обстеження умов проживання гр. [PERSON] від 01.08.2024 року за місцем реєстрації, а саме: [ADDRESS] з`ясовано, що квартира складається з двох кімнат, які розділені між усіма членами сім`ї. кімнати знаходяться під замками. На кухні є побутова техніка: пральна машина, холодильник, газова плита. Квартира потребує косметичного ремонту. Речі розкидані по кімнаті, підлога брудна, для дитини не створено умов для проживання, виховання та розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, наведені норми права дають підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996 року, § 78). У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч. 1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс 18). Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження з дитиною полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення судом їх батьківських прав, відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідачка, [PERSON] , будучи матір`ю малолітнього [PERSON] не виявляє щодо нього батьківського піклування, і як встановлено, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавляться станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком дитини, суд вважає позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч. 3 ст. 166 СК України). Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Враховуючи викладене, а також обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, те, що батьки повинні утримувати неповнолітніх дітей, та відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, суд стягує з відповідачів на користь позивача на утримання малолітньої дитини, [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини- 2563 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved