Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Перегінець О.Г., звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Перегінець О.Г., вмотивовує тим, що\~ будинок [ADDRESS] належав на праві спільної сумісної власності бабусі та дідусеві позивача : [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Після їх смерті - мати позивача [PERSON] успадкувала 1/10 частини будинку за батьком, 1/10 частину будинку за матір`ю. Після смерті [PERSON] - позивач успадкував 2/10 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №1243, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори 21.03.2003 року. Інші родичі, які у відповідності до законодавства оформили спадкові права на вказаний будинок, відповідно до договору дарування №709 від 18.04.2003 року, подарували позивачу власні частки у будинку, а саме: [PERSON] - 1/10 частину, [PERSON] -1/10 частину, [PERSON] -2/10 частини, [PERSON] -2/10 частини та [PERSON] -2/10 частини. Таким чином, [PERSON] став власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/10 частини, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори 21.03.2003 року та договору дарування на 8/10 частин житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Палюк В.І. 18.04.2003року.Дана обставина також підтверджується, довідкою Хустського ДПТІ №144 від 19.02.2025 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Батько відповідача - [PERSON] , також володів на праві приватної власності 1/10 частиною будинку [ADDRESS] , однак після його смерті, свідоцтво про право на спадщину оформила його друга дружина, [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою 07.08.1996 року. Після смерті [PERSON] , право власності на спадкове майно оформила її донька - [PERSON] , яка згідно договору дарування від 18.04.2003 року, подарувала позивачу 1/10 частку будинку. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на оформлення спадкових прав після смерті батька. Не зважаючи на вказані обставини, відповідач у 2000 році звернувся до Хустської міської ради із заявою про оформлення права власності на цілу частку будинку [ADDRESS] за його померлим батьком - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №132 від 29.03.2000року, визнано право власності за померлим батьком відповідача на житловий будинок в цілому( станом на час прийняття рішення, а саме в 1996 році, спадщину на 1/10 частину будинку, що належала покійному [PERSON] ), вже прийняла його дружина. На підставі даного рішення, державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори, видано відповідачу оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] , №378 від 10.05.200 року. Дізнавшись про видачу даного свідоцтва, позивач звернувся до Хустського ДПТІ за роз`ясненням. 3 листа директора ДПТІ №221 від 04.08.2000р., вбачається, що за фактом реєстрації житлового будинку [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] , проведено службове розслідування, внаслідок якого встановлено порушення вимог чинного законодавство та направлено матеріали перевірки до Хустської районної прокуратури, для належного реагування. 15.02.2001 року, прокурором Хустської міжрайонної прокуратури винесено протест на рішення Хустської міської ради №132 від 29.03.2000 року «Про оформлення права власності....» в частині незаконного оформлення права власності на будинок [ADDRESS] , за померлим батьком відповідача - [PERSON] . На підставі протесту прокурора, рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №119 від 28.03.2001 року, відмінено вказане вище рішення, що встановлено судовим рішенням у цивільній справі N? 2-626/2007 року та не потребує додаткового доказування. Так рішенням Хустського районного суду від 21.05.2007 року Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Хустською міською радою 15.02.2004 року на ім`я [PERSON] визнано недійсним. Згідно державного акту на право власності на землю №2025889, власником земельної ділянки [ADDRESS] , є [PERSON] 11.05.2007 року, Хустським ДПТІ на вимогу суду, видано довідку №135, відповідно до якої єдиним власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Свідоцтво про право власності видане Хустською міською радою №2850 від 17.04.2000 року згідно рішення №132 від 29.03.2000 року та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Хустською державною нотаріальною конторою 10.05.2000року за №2767, скасовано. Оскільки на той час ДПТІ, було єдиним реєстратором речових прав, підстав для сумнівів щодо наданої суду інформації у позивача не було, можливості перевірити дану інформацію не було. Відтак, оформивши належним чином право власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку для його обслуговування, позивач був впевнений, що оскаржуване свідоцтво скасовано і він є єдиним власником будинку. Натомість в січні 2025 року, позивач дізнався, що відповідач зареєстрував у його будинку,п`ятьох власних дітей. Дізнавшись про вказану обставину, відповідач звернувся до Хустського центру адміністративних послуг, щоб дізнатись підстави реєстрації дітей в будинку без згоди власника. Слід відмітити, що позивач дозволив відповідачу та його дітям проживати в даному будинку на прохання відповідача. При цьому коли відповідач звернувся з проханням реєстрації дітей в будинку, позивач відмовив. В Хустському ЦНАП, позивача повідомили, що підставою для реєстрації в будинку [ADDRESS] , стало оскаржуване свідоцтво. Відповідач, напевно знаючи, що не являється власником даного будинку, до цього часу використовує оскаржуване свідоцтво, як мінімум у органах місцевого самоврядування. Дізнавшись про цю обставину, позивач як єдиний власник майна, звернувся із заявою до Хустського центру адміністративних послуг, щодо зняття з реєстрації в будинку [ADDRESS] , відповідача та його дітей. 18.02.2025 року за заявою позивача, відповідач та його діти були зняті з реєстрації. Відтак, у позові вказано останнє місце реєстрації відповідача - [ADDRESS] . Зважаючи на вказані обставини, позивач звернувся до Хустської державної нотаріальної контори де його в усному порядку було повідомлено, що на сьогоднішній день оскаржуване свідоцтво не скасовано. Таким чином, після смерті батька відповідача який володів 1/10 частиною будинку) відповідач, не скористався своїм правом на прийняття спадщини, внаслідок чого спадщину прийняла дружина батька. Натомість на час отримання оскаржуваного свідоцтва, покійний батько відповідача - [PERSON] , не володів на праві приватної власності майном на яке видано свідоцтво на право на спадщину, і рішення про визнання за покійним права власності на будинок [ADDRESS] ( яке стало підставою для видачі свідоцтва), в подальшому було скасовано. Станом на сьогоднішній день, в Єдиному реєстрі речових прав позивач є єдиним власником будинку [ADDRESS] . Реєстрація свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я відповідача, скасована в Хустському ДПТІ, однак наявність не скасованого свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я відповідача, породжує непорозуміння в органах державної та виконавчої влади, щодо наявності чи відсутності двох власників майна, порушує права та законні інтереси позивача та підлягає скасуванню. Зважаючи на те, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину, не маючи права на спадкування, вказане свідоцтво порушує права та законні інтереси позивача,\~ [PERSON] вважає, що таке має бути визнано недійсним в судовому порядку. 10.03.2025 року ухвалою Хустського районного суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив, однак останній своїм правом не скористався та відзиву не подавав. Згідно Доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 22.04.2025 року видане на підставі наказу Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги\~ від 22 квітня 2025 року №Н-БВПД/017/03.6-4/75 відповідачу [PERSON] призначено адвоката Поковба Т.В. (а.с.67). В судове засідання позивач [PERSON] та його представник Перегінець О.Г. з`явились, позовну заяву підтримали та просили задоволити. Також, адвокатом Перегінець О.Г. заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу. В судове засідання відповідач [PERSON] та його адвокат Поковба Т.В. з`явились, щодо задоволення позову заперечили та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Хустської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився. 19.03.2025 року завідувачем В.Ф.Турчин подано клопотання про розгляд справи без участі представника , заперечень щодо задоволення позовних вимог не мають.\~\~ Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.\~\~ Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім цього, ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~ Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] належав на праві спільної сумісної власності бабі та діду позивача : [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Після їх смерті - мати позивача [PERSON] успадкувала 1/10 частини будинку за батьком, 1/10 частину будинку за матір`ю. Після смерті [PERSON] - позивач успадкував 2/10 частини будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №1243, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори 21.03.2003 року (а.с.53). Спадкоємці на іншу частину будинку, які у відповідності до законодавства оформили спадкові права на вказаний будинок, відповідно до договору дарування №709 від 18.04.2003 року, подарували позивачу власні частки у будинку, а саме: [PERSON] - 1/10 частину, [PERSON] -1/10 частину, [PERSON] -2/10 частини, [PERSON] -2/10 частини та [PERSON] -2/10 частини (а.с.50). Отже, [PERSON] став власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/10 частини, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори 21.03.2003 року та договору дарування на 8/10 частин житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Палюк В.І. 18.04.2003 року. Належним чином оформлено право власності позивача також підтверджується, довідкою Хустського ДПТІ №144 від 19.02.2025 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9. 11-13). Також, згідно державного акту на право власності на землю №2025889, власником земельної ділянки [ADDRESS] , є\~ [PERSON] (а.с.14). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що батько відповідача - [PERSON] , який володів на праві приватної власності 1/10 частиною будинку [ADDRESS] , одружився вдруге\~ з [PERSON] . Так, після смерті [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину оформила його друга дружина, [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою 07.08.1996 року (а.с.15-16). Після смерті\~ другої дружини батька [PERSON] , право власності на спадкове майно оформила її донька - [PERSON] , яка згідно договору дарування від 18.04.2003 року, подарувала позивачу 1/10 частку будинку (а.с.17, 50). Відповідач [PERSON] у 2000 році звернувся до Хустської міської ради із заявою про оформлення права власності на цілу частку будинку [ADDRESS] за його померлим батьком - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №132 від 29.03.2000 року, визнано право власності за померлим батьком відповідача на житловий будинок в цілому ( станом на час прийняття рішення, а саме в 1996 році, спадщину на 1/10 частину будинку, що належала покійному [PERSON] ), вже прийняла його дружина. На підставі даного рішення, державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори, видано відповідачу оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] , №378 від 10.05.2000 року. На підставі протесту прокурора рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №119 від 28.03.2001 року було скасовано рішення, на підставі якого видано державний акт на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] . Факт скасування зазначеного рішення та визнання недійсним державного акта на право власності на землю підтверджується рішенням Хустського районного суду від 21.05.2007 року у справі №2-626/2007 (а.с.45-48), яке набрало законної сили та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребує повторного доказування. Згідно ухвали суду від 01.05.2025 року витребувано у Закарпатського обласного Державного нотаріального архіву\~ (88000, м.Ужгород, вул.Гойди, 8) копію\~ спадкової справи, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за\~ № 378 10.05.2000 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 20.05.2025 року на виконання ухвали суду надано копію спадкової справи, з якої вбачається, що дійсно на підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради №132 від 29.03.2000 року видано свідоцтво про право власності за померлим батьком відповідача на житловий будинок в цілому. На підставі даного рішення, яке було скасоване, державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори, видано відповідачу оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] , №378 від 10.05.2000 року (а.с.75-79). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дані правовідносини регулюються нормами ЦК України. Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтями 1233-1235 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особина випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право\~ на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України. Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При цьому, суд зауважує, що правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно із ч.1 ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Так, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав, судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст.ст.203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Отже, як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі N383/258/21 (провадження N 61-18173св21), «порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними». У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Аналізуючи встановлені факти та вищезазначені обставини, судом встановлено, що Довідкою Хустського ДПТІ №135 від 11.05.2007 року підтверджено, що єдиним власником будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Крім того, державним актом на право власності на землю №2025889 підтверджено право позивача на земельну ділянку для обслуговування цього будинку. Водночас, свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 17.04.2000 року видане на ім`я відповідача, було скасовано. Рішення, що слугувало підставою для видачі спірного свідоцтва про право на спадщину, також визнано недійсним. Таким чином, відповідач не набув і не міг набути права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявність у відповідача не скасованого свідоцтва про право на спадщину суперечить чинному законодавству, створює перешкоди позивачу у здійсненні належних йому прав власника та порушує його законні інтереси. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги представника позивача, адвоката Перегінець Оксани Григорівни ,про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.\~ Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Як вбачається, 18.02.2025 року між адвокатом Перегінець О.Г. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат надає правову допомогу та здійснює представництво прав та інтересів клієнта в цивільному процесі. Відповідно до додатку доданого до договору від 24.02.2025 року вартість двох годин роботи адвоката за таким договором становить 500 грн. У розрахунку судових витрат з надання правничої допомоги від 24.02.2025р. деталізовано вартість наданих послуг на загальну суму 7000 грн. Згідно корінця договору про надання правової допомоги [PERSON] сплатив адвокату Перегінець О.Г. 7000 грн. А отже документально підтвердженими витратами на правову допомогу, яку поніс позивач у даній справі є саме 7000 грн., які\~ підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved