Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

позивач звернувся\~до Галицького\~районного суду\~м.Львова\~з позовом\~до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14315-07/2023 від 10.07.2023 року у розмірі 12974,10 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.07.2023 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та відповідачем укладено кредитний договір № 14315-07/2023, відповідно до якого відповідач отримала кредит та зобов`язалась його повернути в порядку та строки, визначені договором. 19.09.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу, на підставі яких до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 14315-07/2023 від 10.07.2023 року. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Станом на 08.10.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 12974,10 гривень, з яких: 12875,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 99,10 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористалася. Відповідно до ухвали Галицького районного\~суду м.Львова від 17.04.2025 року, справу направлено Личаківському районному суду м.Львова для розгляду за підсудністю. Матеріали справи надійшли до Личаківського районного суду м.Львова 11.06.2025 року та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду такої було визначено суддю Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.06.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Разом з тим, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив чи клопотання про відкладення розгляду справи не подала. Враховуючи те, що представник позивача не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 08.09.2025 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10.07.2023\~року між\~ТОВ «АВАНС\~КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір про\~надання фінансового\~кредиту № 14315-07/2023 (а.с.6-11), відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 7000,0 гривень на строк 360 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,50% в день. 19 вересня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу № 19092024 (а.с.12-15), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 14315-07/2023 від 10.07.2023 року. Згідно витягу з Реєстру боржників № 33 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с.16) та відповідного розрахунку заборгованості (а.с.17-20), станом на 08.10.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 12974,10 гривень, з яких: 12875,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 99,10 гривень - заборгованість за відсотками. З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Водночас, суд зауважує, що межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. Так, відповідно до ст.1077\~ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам». Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, від 04.12.2018 у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100), від 04.06.2020 у справі № 910/1755/19. При цьому, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012). Вказані обставини свідчать про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, наявність лише договору про відступлення прав вимоги без відповідного реєстру боржників та доказів оплати за договором, не є достатньою підставою для належного переходу права вимоги від первісного до нового кредитора. Так, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] був укладений 10.07.2023 року, а договір факторингу № 19092024, за яким ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», був укладений 19.09.2024 року, тобто такий відповідає наведеній вище позиції та в своїй послідовності є одним із належних доказів переходу права вимоги. Водночас, долучений до договору факторингу\~№ 19092024 витяг з Реєстру боржників № 33 стосується іншого Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року укладеного із іншим кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», відомості про який матеріали справи не місять. Разом з тим, у матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження оплати за договором факторингу № 19092024 від 19.09.2024 року. Вказані обставини,\~в своїй\~сукупності не\~дають достатньо\~підстав суду\~встановити,\~чи на момент укладення договору факторингу (фактична дата передачі прав вимог згідно реєстру боржників 14.01.2021 року) вже виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником [PERSON] і у первісного кредитора виникло право вимоги за неіснуючим зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу від 19.09.2024 року. В свою чергу, ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» не могло передати виникле право вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» згідно укладеного договору факторингу № 19092024 від 19.09.2024 року з реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються за довго до укладення самого договору 14.06.2021 року. Враховуючи викладені обставини, відсутність доказів оплати за договором факторингу № 19092024 від 19.09.2024 року, зважаючи на те, що витяг з Реєстру боржників № 33 не має жодного відношення до договору факторингу № 19092024\~від 19.09.2024\~року,\~за яким\~ТОВ «АВАНС\~КРЕДИТ» відступило\~право вимоги\~ТОВ «ФК\~«Європейська агенція\~з повернення\~боргів» за кредитним договором № 14315-07/2023 від 10.07.2023 року, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (останнього клієнта) заборгованості за договором № 14315-07/2023 від 10.07.2023 року у розмірі 12974,10 гривень, оскільки позивачем не доведено факту належного відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 14315-07/2023, що був укладений 10.07.2023 року. Таким чином, відсутні підстави для стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача, тобто позов до задоволення не підлягає. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed