Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03.10.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі -ТОВ «БІЗПОЗИКА») та [PERSON] укладено Договір № 511702-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». 03.10.2024 ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти Договір № 511702-КС-001 про надання кредиту, яку 03.10.2024 [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 511702-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Позивачем відповідачу направлено через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор [NUMBER] на номер телефону [NUMBER] , який зазначений відповідачем в анкеті у електронному кабінеті. Таким чином, 03.10.2024 між ТОВ «БІЗПОЗИКА» та [PERSON] було укладено Договір № 511702-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 50000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у фіксованому розмірі 1 процент за кожен день користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за Договором кредиту виконав, перерахувавши на банківську картку позичальника № [NUMBER] грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, а лише частково сплатив кошти, у зв`язку із чим має заборгованість у загальному розмірі 169300,00 грн., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту у сумі 50000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах у сумі 84300,00 грн., суми заборгованості по штрафам у розмірі 25000,00 грн, суми прострочених платежів за комісією у сумі 10000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано у АТ «ПУМБ» інформацію про те, чи належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банківська картка № [NUMBER] , а також чи було зараховано у період з 03.10.2024 по 06.10.2024 на платіжну картку № [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ «ПУМБ», кошти у сумі 50 000,00 грн. від ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА». 25.07.2025 на виконання ухвали суду АТ «ПУМБ» направив на адресу суду інформацію, відповідно до якої на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) була випущена банківська платіжна картка № [NUMBER] у гривні. 03.10.2024 на вказану платіжну картку надійшли грошові кошти у сумі 50000,00 грн з призначенням «Tov Biznes Pozika». 06.08.2025 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Циба Д.М. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Серед іншого, зазначається, що вимоги у частині cтягнення з відповідача 25 000,00 грн штрафних санкцій суперечать пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відтак задоволенню не підлягають. З огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач обгрунтовано переконаний, що з відповідача на користь позивача могла б підлягати стягненню заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом не більше 25000 грн, що не перевищує 50% від тіла кредиту та відповідатиме балансу інтересів кредитора та боржника. Крім того, комісія у розмірі 10000,00 грн. є платою за додаткові послуги кредитодавця, які позивач фактично не надавав, та відповідно відповідач по справі розцінює зазначену комісію, як додаткові відсотки та кошти для додаткового стягнення, що є неприпустимим, та відповідно не може бути стягнуто судом. 07.08.2025 до суду від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій не погоджується з доводати сторони відповідача, з підстав викладених у відповіді на відзив. Крім того, просить поновити позивачу строк для подачі доказів у справі та долучити відповідь на відзив разом з усіма додатками до матеріалів справи. Беручи до уваги доводи сторони позивача, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, суд вважає за необхідне поновити позивачу строк для подання доказів по справі, а також долучити до матеріалів відповідь на відзив, разом з долученими додатками. Представник позивача в судове засідання не з`явився, при цьому, у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.10.2024 між [PERSON] та ТОВ «БІЗПОЗИКА» укладено Договір про надання кредиту № 511702-КС-001 підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» , шляхом обміну електронними повідомленнями. Так, ТОВ «БІЗПОЗИКА» 03.10.204 було направлено відповідачу індивідуальну оферту, яка містила істотні умови договору та відправлено в смс-повідомленні на номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор. 03.10.2024 відповідач прийняв (акцепт) умови оферти шляхом надсилання товариства акцепту та підписання договору одноразовим ідентифікатором [NUMBER]. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних праві обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, 03.10.2024 між ТОВ «БІЗПОЗИКА» та відповідачем було укладено Договір № 511702-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2.1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених Договором про надання кредиту та Правил надання споживчих кредитів. Умовами договору передбачено, що строк кредиту складає 24 тижні, строк дії договору до 20.03.2025, стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1 % фіксована; комісія за видачу кредиту - 10000,00 грн. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 122 862,02 грн., орієнтована реальна річна процентна ставка 6669,20 процентів. Пунктом 4.2.2 Договору кредиту встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та переказав відповідачу грошові кошти на загальну суму 50000,00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] , вказаний позичальником при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідками про видачу коштів. Також, згідно інформації, яка надійшла до суду від АТ «ПУМБ» банківська картка № [NUMBER] відкрита на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та на зазначену банківську картку 03.10.2024 надходили грошові кошти у сумі 50000,00 грн. Проте, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, та як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованість відповідача становить 169300,00 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у сумі 50000,00 грн., заборгованості по відсотках у сумі 84300,00 грн., заборгованості по комісії у сумі 10000,00 грн., заборгованості по штрафам у сумі 25000,00 грн. Судом також встановлено, що вищевказаний договір укладено в електронному вигляді у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» та їх було підписано позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором і зазначенням у договорі персональних даних відповідача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір. у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У п.6 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Водночас договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що вказано також у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). З наданих доказів вбачається, що під час укладення вищевказаного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, строк кредиту, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином укладений договір є обов`язковим до виконання. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Договір, укладений між сторонами у встановленому порядку недійсним (удаваним) не визнаний, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредит за вищевказаним договором, проте не виконувала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені договором, кошти в повному обсязі не повернула. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за договором у встановлений строк не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано). Перевіривши здійснені позивачем нарахування процентів за користування кредитом, у межах заявлених вимог, судом було встановлено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалось з урахуванням положень договору та вимог чинного законодавства. Оскільки відповідач в порушення умов договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, то у нього утворилася заборгованість перед позивачем. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 511702-КС-001 від 03.10.2024 за тілом кредиту у розмірі 50000,00 грн, за процентами у сумі 84300,00 грн., за комісією у сумі 10000,00 грн. При цьому, суд не бере до уваги доводи представника відповідача стосовно безпідставності нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 10000,00 грн., з огляду на наступне. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Таким чином, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 10000,00 грн суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Що стосується позовних вимог про стягнення 25000,00 грн. штрафів, суд вважає у цій частині позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Враховуючи зазначене вище, стягнення штрафів у розмірі 25000,00 грн. за вказаним кредитним договором, тобто у період дії воєнного стану, не відповідає вимогам Закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Матеріали справи не містять, та відповідачем не надано доказів в розумінні положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування позовних вимог. Заперечення відповідача щодо заявлених позивачем вимог, спростовуються вищевикладеним. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість на загальну суму 144300,00 грн. У решті заявлених вимог, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial