Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє законний представник [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування в особі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. В обґрунтуванням позову покликається на наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач використовує квартиру як своє житло, в ній зареєстрований. Окрім нього, в квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Позивач стверджує, що вказані особи формально зареєстровані у квартирі. Приблизно з 2010 року там проживали спільно із своєю біологічною матір`ю [PERSON] , однак з 2022 року фактично перестали в ній проживати та перебувати. В подальшому [PERSON] була знята з реєстрації за заявою власника квартири. 08.05.2024 року [PERSON] звертався до ГРА ЛМР із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) про зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, позивачу було відмовлено, так як відсутній дозвіл опікунської ради. 10.05.2025 року [PERSON] звернувся до ГРА ЛМР із заявами про надання дозволу на зняття з реєстрації відповідачів. Однак, ГРА ЛМР не було надано дозволів. Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі носить суто формальний характер, оскільки фактично вони проживають у зовсім іншому місці, окрім того жоден з них не має родинного стосунку до нього та не є членом його сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.06.2025 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Яцуляк Тарас Романович до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування в особі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом до судового розгляду по суті. Залучено [PERSON] до участі в справі як законного представника відповідачів: малолітнього [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав аналогічні пояснення викладенні у позові. Просив позовні вимоги задоволити. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, так як вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи шляхом скерування судових повісток за місцем реєстрації. Згідно з інформацією поштового відстеження листи не вручені у зв`язку із відсутністю адресатів за вказаною адресою. Законний представник малолітнього [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності малолітнього [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 травня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Вишинською О.М., зареєстрованого в реєстрі № 385 та витягом з Державного реєстру речових прав № 425605108 від 06 травня 2025 року. [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/004977546 від 16 квітня 2025 року. Відповідно до позовної заяви, позивач зазначає, що окрім нього в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідачі формально зареєстровані у його квартирі, приблизно з 2010 року там проживали спільно із своєю біологічною матір`ю [PERSON] , однак з 2022 року фактично перестали в ній проживати та перебувати. Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2024 року позивач [PERSON] звертався до Галицької РА ЛМР з заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) про зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак у знятті з реєстрації було відмовлено згідно з п. 10 ст. 18 Закону України «Про надання публічних послуг (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» у зв`язку з тим, що відсутні дозволи опікунської ради, оскільки відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є дітьми позбавленими батьківського піклування. 10 травня 2025 року позивач звернувся до Галицької РА ЛМР з заявами щодо надання дозволу на зняття з реєстрації відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі, однак таких дозволів надано не було, що підтверджується Листом Галицької РА ЛМР від 02 червня 2025 року № 260001-вих-79966. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 25 Закону України «Про охорону дитинства», діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Згідно з розпорядженням Галицької районної адміністрації № 20 від 24.01.2024 року надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та малолітнім [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично проживають в Родинному домі «Покрова», за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає разом з повнолітньою сестрою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Мати дітей - [PERSON] рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17.10.2023 позбавлена батьківських прав до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» діти, позбавлені батьківського піклування, - це діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти. Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування. Тому відповідачі мають відповідний соціальний захист в силу вимог Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до статті 25 Закону України «Про охорону дитинства», діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Відповідно до положень ст. 18, ч.3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу. Порядок збереження і передачі в оренду жилого приміщення та іншого майна дитини затверджується Кабінетом Міністрів України. Аналогічне положення стосовно збереження за дитиною права користування житлом, у якому вона проживала до переміщення її до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, прийомної сім`ї, закріплене в п.2 ч.1 ст. 248 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (частина 2 статті). Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей (частина 3 статті). Таким чином, малолітні чи неповнолітні діти в силу певних обставин не можуть самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт їх не проживання у квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки вибір місця їх проживання в силу віку і відповідно до закону не залежав від їх волі. Крім того, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 71 та ч. 1 ст. 72 ЖК України, на які посилається позивач у позовній заяві, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки наведені правові норми закріплені у Розділі ІІІ Глави ІІ, що регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Правилами статей 77,78,79,80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені у судовому засіданні докази, зважаючи на те, що відповідачам надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та на те, що право відповідачів на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] гарантовано діючим законодавством, незалежно від їхнього проживання або не проживання у вказаній квартирі, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про позбавлення права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] користування житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed