Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

15.05.2025 представник позивачки, адвокат Фурман Вікторія Олегівна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення у системі «Електронний суд», мотивуючи тим, що [PERSON] та [PERSON] з 08 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюб та рішенням суду від 16 травня 2022 року у справі № 357/488/22 шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні. Відповідач самоусунувся від участі у вихованні спільних дітей, не проявляє турботи про них, не спілкується з ними. Позивачка намагалася вирішити питання утримання дітей мирним шляхом та протягом останніх років постійно зверталася до відповідача з проханням належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, однак відповідач свідомо тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Сторони не змогли дійти згоди щодо розміру та порядку утримання спільних дітей. Грошові кошти на придбання продуктів харчування, медикаментів, одягу, іграшок, оплати на навчання та розвиток здібностей відповідач у достатньому розмірі та регулярно не надає, хоча матеріальну допомогу на утримання дітей надавати може, оскільки він є працездатним чоловіком, хронічних захворювань, які потребують систематичного лікування не має, інші особи на його утриманні не перебувають. Враховуючи факт свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачка вважає за необхідне просити суд стягнути аліменти за минулий період, а саме починаючи від початку окремого їх проживання. Тому, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів), але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 червня 2020 року та до досягнення кожною дитиною повноліття. 19.05.2025 судом постановлено ухвалу, якою залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачці строк для усунення недоліків позову. 23.05.2025 представник позивачки, адвокат Фурман Вікторія Олегівна, подала до суду заяву про усунення недоліків позову. 26.05.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 27.06.2025 11:30. 24.06.2025 представник відповідача, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, подала до суду заяву про часткове визнання позову та відзив на позов, шляхом направлення у системі «Електронний суд», обґрунтовуючитим, [PERSON] частково визнає позовні вимоги, а саме в частині стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] , [INFO] , на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати подання позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а в іншій частині позов не визнає з наступних підстав. Відповідно до чинного законодавства суд може присудити аліменти за минулий час (не більш як за десять років) виключно за умови, що: позивач вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача; відповідач ухилявся від сплати аліментів. [PERSON] просить суд стягнути аліменти з 08 червня 2020 року, однак нею не надано до суду належних та допустимих доказів звернення до [PERSON] з відповідною вимогою, а також доказів ігнорування відповідачем вимоги позивача про сплату аліментів на утримання дітей. При тому, відповідач як під час спільного проживання сторонами, так і під час окремого проживання, що було зумовлено припиненням шлюбних відносин, а також навіть після виїзду дітей за кордон, приймає активну участь у житті обох дітей, цікавиться станом їх здоров`я, інтересами, успіхами та навчанням у школі. Обґрунтування позову містить неправдиву інформацію, оскільки, [PERSON] утримує своїх дітей, пересилає кошти позивачці та бажає щоб діти повернулись до нього в Україну на постійне місце проживання. Протягом окремого проживання батька з дітьми, [PERSON] постійно надавав матеріальну допомогу на утримання дітей на прохання матері та сплачені ним суми були більші ніж встановлені законодавством України мінімальні суми на утримання дітей. Тому, просила стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати подання позовної заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а в іншій частині позовних вимог відмовити. 27.06.2025 представник позивачки, адвокат Фурман Вікторія Олегівна, подала до суду відповідь на відзив, шляхом направлення у системі «Електронний суд», у якому зазначила, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування заперечень проти позову, тому позов підлягає до задоволення. 27.06.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення засідання на 16.07.2025 11:30, за клопотанням представника позивачки. 27.06.2025 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» представника позивачки адвоката Фурман Вікторії Олегівни. 15.07.2025\~ судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» представника відповідача адвоката Павлецької Марини Анатоліївни. 16.07.2025 судом постановлено ухвалу, про зобов`язання [PERSON] подати заяву свідка, на запитання позиваки, згідно ст. 93 ЦПК України. 16.07.2025 судом постановлені ухвали, які занесені до протоколу судового засідання: про прийняття до розгляду заяв сторін щодо спору; про відмову у задоволенні клопотання представника позивачки про витребування доказів за необґрунтованістю; про відкладення судового засідання на 01.08.2025 11:00, для виконання ухвали суду щодо подання відповідачем заяви свідка. 21.07.2025 [PERSON] подав до суду заяву свідка, на виконання ухвали суду від 16.07.2025. 01.08.2025 судом постановлені ухвали, які занесені до протоколу судового засідання: про прийняття до розгляду заяви свідка від 21.07.2025, про відкладення судового засідання на 09.09.2025 14:00, за клопотанням представника позивачки. 09.09.2025 судом постановлено ухвали, які занесені до протоколу судового засідання: про прийняття до розгляду доказів, поданих представником позивачки 01.08.2025 з перекладом від 12.08.2025. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином та його представник подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, відзив на позов та заяву про визнання позову в частині він підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні відзив на позов та заяву про визнання позову в частині підтримала у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивачка - [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 08 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюб та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2022 року у справі № 357/488/22, яке набрало законної сили 16.06.2022, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини підтвердженні копіями паспортів сторін, копією рішення суду, інформацією з ЄДРСР, копіями свідоцтва про народження дітей та не заперечуються відповідачем.\~ З копії Договору про передачу частки у житловому будинку (житловій будівлі) від 08.04.2019 вбачається, що\~ між ТОВ «ASTPartners» та [PERSON] , за письмовою згодою її чоловіка громадянина України [PERSON] , [INFO] , було укладено договір про передачу частки у житловому будинку, за яким позивачка прийняла частку у вигляді квартири на дев`ятому поверсі, що складається з однієї житлової кімнати і допоміжних приміщень, загальною площею 44,9 кв.м., житлово площею 18,6 кв.м., корисною площею 43,8 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , вартістю 21364672,00 тенге00 тиїн. З Довідки філії Міжнародної школи «Мірас» освітнього фонду Нурсултана Назарбаєва у місті Алмати вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у вказаному навчальному закладі з 2022 року та за навчання сплачено кошти: 1 російський клас навчальний рік 2022 2023 1992432,00 теньге; 2 російський клас за навчальний рік 2023- 2024 480900,00\~ теньге; 2 англійський клас за навчальний рік 2024-2025 274050,00 теньге. З Довідки Медичного центру «Emirmed», місто Алмати, вулиця Манаса, будинок 5А вбачається, що [PERSON] , [INFO] , амбулаторно проходив обстеження, лікування та отримав призначення і рекомендації у лікаря оториноларинголога, за що було сплачено кошти у розмірі 27400, 00 теньге. Відповідач - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 11.06.2025 та відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 16.05.2025. З Витягу із Наказу командира військової частини [NUMBER] від 12.112024 № 171-РС вбачається, що молодшого сержанта [PERSON] оператора відділення радіоелектронної розвідки взводу радіоелектронної розвідувальної роти управління військової частини [NUMBER] Сил територіальної оборони Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за п. «г», а саме, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків. З копії свідоцтва про народження (повторного) від 24.09.2024, пенсійного посвідчення від 22.04.2022, довідки МСЕК від 02.09.2022, консультативного висновку спеціаліста від 20.06.2024 вбачається, що\~ [PERSON] має матір [PERSON] , яка з 2021 року перебуває на обліку у лікаря онколога, проходила відповідне лікування та з 01.09.2022 їй встановлена друга група інвалідності довічно. З первинної медичної картки № 13869 від 04.11.2024, виданої в/ч [NUMBER] , вбачається, що 02.11.2024 [PERSON] отримав поранення, у зв`язку з чим був евакуйований з місця проходження військової служби. При вирішені спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, ч. 1 та ч. 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У даному випадку, позивачка, з якою проживають малолітні діти, обрала спосіб стягнення аліментів у частці від доходів батька дітей. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 3196 грн. Відповідно до ч.1 - ч.3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.\~ Також, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину, адже аліменти на дитину є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише їх отримують та використовують їх від імені дітей. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, враховуючи часткове визнання відвідачем позову, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на двох дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 15.05.2025 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, підлягає до задоволення, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дітей. Відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами, а у випадку невиконання вказаного обов`язку, питання щодо відшкодування витрат на лікування дітей, розвиток їх здібностей, тощо, вирішуються у судовому порядку. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21, від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18, від 18 травня 2020 року у справі № 215/5867/17, 19 грудня 2019 року у справі №635/6268/18. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Представник позивачки в обґрунтування позову вказує на те, що [PERSON] постійно зверталася до відповідача з проханням належним чином виконувати батьківські обов`язки, а відповідач свідомо тривалий час ухилявся від їх виконання, що підтверджується скріншотами листування сторін та протоколом опитування позивачки у якості свідка. Так, у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 зазначено, що не є порушенням норм процесуального права недослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу. Також, у постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 визнано, що скріншоти (роздруківки) повідомлень з телефону, планшету, месенджера «Viber» та інших можуть визнаватися судом як належні та допустимі докази з урахуванням обставин справи. Водночас, суд критично оцінює вказані доводи позивачки, оскільки з наданих скріншотів неможливо встановити послідовність повідомлень та дату листування, лише з повідомлень за 27.11.2021 та 23.06.2023 вбачається переписка сторін щодо надання коштів на дітей, при цьому, у протоколі опитування позивачка повідомила, що відповідач здійснював перекази коштів на дітей через свою сестру, шляхом направлення її матері, але ці кошти надходили на дні народження дітей та не систематично, адже відповідач самостійно приймав рішення коли і скільки грошових коштів переказувати, у 2025 році нічого не сплачував, а у інші роки не більше 100, 200, 250 доларів США на рік. Крім того, показань сторін, як свідків недостатньо для встановлення судом обставин справи, а інших належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали можливість суду встановити обставини, що входять до предмету доказування, до суду не надано, зокрема, не надано доказів щодо вжиття позивачкою заходів задля одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дітям. Також, до суду не надано доказів, що між сторонами наявна добровільна домовленість, відповідно до ст. 181,187,189 СК України, щодо сплати аліментів на дітей. Тому, встановивши, що [PERSON] не надала належних і допустимих доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплатив розмінні ч. 2 ст.191 СК України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог в частині стягнення аліментів за минулий період, починаючи з 08 червня 2020 року. Слід зазначити, що згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Ст. 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивачки, адвокат Фурман Вікторія Олегівна, на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору №05/05/25-1 про надання правничої допомоги від 05.05.2025, копію додаткової угоди №1 до договору №05/05/25-1 про надання правничої допомоги від 05.05.2025, копію платіжної інструкції №РВР6-6ЗЕС-23Е6-99НН від 05.05.2025 про сплату вартості послуг у розмірі 8000,00 грн, згідно договору №05/05/25-1 про надання правничої допомоги від 05.05.2025, відповідно до яких визначено розмір витрат на правничу допомогу позивачки у фіксованому розмірі 8000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до п.3.1 Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правничу (правову) допомогу, визначається Сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди №1 до Договору, вартість послуг складає фіксовану суму 8000,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представник відповідача зазначає, що по-перше, відповідач частково визнає позовні вимоги, а по- друге, вартість послуг адвоката у фіксованому розмірі 8000 гривень, є не співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оскільки, стягнення аліментів на утримання дітей у рекомендованому розмірі передбаченого вимогами Сімейного кодексу України, а при складенні позовної заяви адвокатом не здійснено збору та оцінки доказів по справі, а додано лише скріншоти. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial