Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 19.01.2024 року між ТОВ «Качай гроші» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір кредитної лінії № 00-10993935, за змістом якого ТОВ «Качай гроші» зобов`язалося надати [PERSON] кредит на погоджених сторонами умовах, а [PERSON] зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки передбачені договором. ТОВ «Качай гроші» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 36257 грн. 97 коп. 22 січня 2024 року ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» » уклали договір факторингу № 22-01/2024, предметом якого є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 від 22.01.2024 до договору факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 від ТОВ «Качай гроші» до ТОВ «МАКС КРЕДИТ» » перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 10307,24 грн. 16 серпня 2024 року ТОВ «МАКС КРЕДИТ» » та ТОВ «ФК «ЕЙС»» уклали договір факторингу № 169082024- МК/ЕЙС, відповідно до умов якого позивачу було відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, згідно акту прийому-передачі реєстру боржників становить 36257,97 грн., з яких 10020,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 26237,97 грн. - заборгованість по несплаченим відсотках за користування кредитом. Крім того, позивач зазначив, що ТОВ «ФК «ЕЙС» було надано професійну правничу допомогу, попередній розрахунок сум витрат на правничу допомогу становить 7000 грн. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ЕЙС» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 28.02.2025 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу заяв по суті справи, також за клопотанням ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: 1) чи випускалася банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ); 2) інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № [NUMBER] за період з 19.01.2024 року по 24.01.2024 року включно; 3) інформацію про зарахування на банківську картку № [NUMBER] за період щ 19.01.2024 року по 24.01.2024 року грошових коштів у розмірі 8 350 грн. 00 коп. (безготівкове зарахування згідно транзакції № 40565-20591-08393 від 19.01.2024 року); 4) інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ). Судовий розгляд призначався неодноразово на: 20.03.2025 року на 12 год. 00 хв., 22.04.2025 року на 14 год. 00 хв., 26.05.2025 року на 12 год. 00 хв., 16.07.2025 року на 14 год. 00 хв., 14.08.2025 року на 14 год. 00 хв., 04.09.2025 року на 11 год. 45 хв., У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Разом з позовною заявою представником позивача заявлено клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судових засідань повідомлялася в належний процесуальний спосіб, відповідно до вимог ЦПК України, шляхом направлення судової повістки про виклик в судове засідання за її зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер мобільного телефону, вказаний нею особисто у своїх заявах та в матеріалах справи. У судове засідання 20.03.2025 року відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання відповідач подала до суду клопотання (а.с. 104) про свій намір взяти участь у судовому засіданні, але у зв`язку із знаходженням на лікарняному [PERSON] просила відкласти судове засідання. До клопотання було долучено витяги про перевірку медичних висновків про тимчасову непрацездатність від 07.03.2025 року та від 17.03.2025 року, а також копія довідку МСЕК від 05.12.2024 серія 12 ААГ №847469 про наявність другої групи інвалідності (а.с.10521106, 107, 108). Судове засідання за клопотанням відповідача було відкладено на 22.04.2025 року. У судове засідання 22.04.2025 року відповідач [PERSON] повторно не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшло клопотання (а.с. 118) про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному з 21.04.2025. До клопотання був долучений витяг про перевірку медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 21.04.2025 року (а.с.121). Крім того у клопотанні відповідачем було зазначено, що вона не отримувала ні копії позовної заяви від позивача, ні копії ухвали про відкриття провадження, заявила про намір подати відзив на позовну заяву, просила надіслати на її адресу копію позовної заяви з додатками та процесуальні документи для ознайомлення. Судове засідання за клопотанням відповідача було відкладено на 26.05.2025 року. Судом 23.04.2025 року за вих. № 363/536/25/19043/2025 відповідачу [PERSON] було повторно направлено копію позовної з додатками та копію ухвали про відкриття провадження (а.с.123). При цьому попереднє поштове відправлення адресоване на ім`я [PERSON] яке містило копію ухвали про відкриття провадження та судову повістку на 20.03.2025 року повернулось до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.117). У судове засідання 26.05.2025 року відповідач [PERSON] втретє не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшло клопотання (а.с. 132-133) про відкладення судового засідання та надання часу для підготовки та подання відзиву на позовну заяву, оскільки вона тільки 21.05.2025 отримала копію позовної заяви з додатками та копію ухвали. Судове засідання за клопотанням відповідача було відкладено на 16.07.2025 року. У судове засідання 16.07.2025 року відповідач [PERSON] вчетверте не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшло клопотання (а.с. 162) про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному з 14.07.2025. До клопотання був долучений витяг про перевірку медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 14.07.2025 року (а.с.163). Клопотання відповідача було задоволено, судове засідання відкладене на 14.08.2025. У судове засідання 14.08.2025 року відповідач [PERSON] вп`яте не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшло клопотання (а.с. 176) про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному з 11.08.2025. До клопотання був долучений витяг про перевірку медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 12.08.2025 року (а.с.177). Клопотання відповідача було задоволено, судове засідання відкладене на 04.09.2025. У судове засідання 04.09.2025 року відповідач [PERSON] вшосте не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача знову надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному з 02.09.2025 (а.с.190). До клопотання був долучений витяг про перевірку медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 02.09.2025 року (а.с.192). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює "право на суд", право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності. Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року). Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи. Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Відтак, суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії учасників справи. З урахуванням вищевикладеного, суд оцінює дії відповідача [PERSON] щодо подання заяв про відкладення судового засідання без надання доказів на підтвердження наявності поважних причин неприбуття до суду - як зловживання процесуальними правами. За змістом ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовістно користуватися наданими законом процксуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу. Суд звертає увагу, що [PERSON] мала значний обсяг процесуального часу та процесуальних можливостей для висловлення власної позиції щодо суті пред`явлених позовних вимог. З огляду на вимоги ч. 3 ст.44 ЦПК якою встановлено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, суд вважає що клопотання відповідача про чергове відкладення судового засідання у зв`язку з її знаходженням на лікарняному не підлягає задоволенню. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. 19.01.2024 року між ТОВ «Качай гроші» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір кредитної лінії № 00-10993935 (а.с. 64-68). Договір підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису 21018, що був направлений товариством на її номер мобільного телефону. Відповідно до п. 1.1, п.1.2 кредитного договору № 00-10993935 від 19.01.2024 року ТОВ «Качай гроші» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у виді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту 8350 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до умов кредитного договору № 00-10993935 від 19.01.2024 року сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту - 8350 грн. 00 коп., що надається одноразовим безготівковим переказом на електронний платіжний засіб [PERSON] , строк кредитування - 360 днів; строк повернення кредиту - 13.01.2025 року; знижена процентна ставка протягом перших 25 днів користування кредитом поспіль, за умови сплати споживачем коштів в сумі не менше першого рекомендованого платежу визначеного договором - 0,86% за кожен день користування кредитом; стандартна процентна ставка - 2,47 % в день з 26 дня по дату повернення. Комісія за надання кредиту - 1670,00 грн. Положення кредитного договору містять відомості щодо реальної вартості наданого кредиту, реальних витрат за кредитом та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що 19.01.2024 року між ТОВ «Качай гроші» та [PERSON] на підставі укладеного договору виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах. З інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 09.09.2024 року № 204/9 (а.с. 11-12, 13-14), довідки № КНО - 07.8.5/2944БТ від 06.03.2025, виданої АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на виконання ухвали суду про витребування доказів по справі від 28.02.2025 року (а.с. 98-102) судом встановлено, що 19.01.2024 року ТОВ «Качай гроші» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 8 350 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб [PERSON] , вказаний нею у кредитному договорі. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Качай гроші» своє зобов`язання за кредитним договором № 00-10993935 від 19.01.2024 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб та строк. З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Качай гроші» за період з 19.01.2024 року по 22.01.2024 року (а.с. 19), судом встановлено, що на момент продажу кредиту заборгованість [PERSON] за кредитом складала 10 307 грн 24 коп., з яких: 8350 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1670 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією, 287,24 грн. заборгованість за процентами. Судом встановлено, що 22.01.2024 року між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» було укладено договір факторингу № 22-01/2024 (а.с. 21-28), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «Качай гроші» зобов`язалося відступити ТОВ «МАКС КРЕДИТ» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «МАКС КРЕДИТ» зобов`язалося прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Качай гроші» плату на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 2.5 договору факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 року право вимоги переходить до ТОВ «МАКС КРЕДИТ» в дату відступлення прав вимоги. 22.01.2024 року між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» було підписано Акт приймання - передачі реєстру боржників до договору № 22-01/2024 від 22.01.2024 року (а.с. 29), відповідно до якого до ТОВ «МАКС КРЕДИТ» перейшло право вимоги ТОВ «Качай гроші» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 00-10993935 від 19.01.2024 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 10 307 грн. 24 коп. (30-31). Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «Качай гроші» до [PERSON] за кредитним договором № 00-10993935 від 19.01.2024 року перейшло до ТОВ «МАКС КРЕДИТ». З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «МАКС КРЕДИТ» за період з 22.01.2024 року по 16.08.2024 року (а.с. 20) судом встановлено, що ТОВ «МАКС КРЕДИТ» здійснило нарахування процентів за продовження користування [PERSON] кредитними коштами. У зв`язку з цим загальний розмір заборгованості зріс до 36 257 грн. 97 коп. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. 16.08.2024 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС»» було укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024 року (а.с. 33-41), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МАКС КРЕДИТ», а ТОВ «МАКС КРЕДИТ» зобов`язалося відступити право грошової вимоги до боржників. Відповідно до умов договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024 року перехід прав вимоги до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників. 16.08.2024 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024 року (а.с. 42). Відповідно до реєстру боржників (а.с. 43-44) до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до [PERSON] за кредитним договором № 00-10993935 від 19.01.2024 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 36 257грн. 97 коп., з яких: 10020 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 26 237 грн. 97 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги первісного кредитора ТОВ «Качай гроші» до [PERSON] , що виникло з кредитного договору № 00-10993935 від 19.01.2024 року, поступово на підставі укладених договорів факторингу перейшло до ТОВ «МАКС КРЕДИТ», від якого, у свою чергу, перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС». Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, визначені у кредитному договорі № 00-10993935 від 19.01.2024 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості, вважає їх правильними та обґрунтованими. Зворотного відповідачем не доведено. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «Качай гроші» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «Качай гроші» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 36 257 грн. 97 коп., з яких: 8350 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 1670 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією, 26 237 грн. 97 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (7 000 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] не подавала заперечень проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у матеріалах справи містяться достатні докази розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги у заявленому розмірі (а.с.47-48, 49-50, 51, 52), що узгоджується з позицією Верховного суду, викладеній в постанові від 03.10.2019 року по справі №922/445/19 . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність повного задоволення позовних вимог, стягнення понесених позивачем судових витрат повинно відбуватись з відповідача на користь позивача. З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №847469 від 05.12.2024 (а.с. 120) судом встановлено, що [PERSON] з 22 листопада 2024 року встановлено 2 групу інвалідності довічно. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Частиною 6 статті 141 ЦПК передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, про що вказано у постанові ВСУ від 01.03.2017 року по справі № 6-152цс17 та абз.2 п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Таким чином, обов`язок відповідача [PERSON] з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК та п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved