Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

І. Зміст спору Представник позивачки [PERSON] адвокат Лавренчук О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання спільним майном подружжя транспортний засіб марки ВАЗ 11183, 2006 р.в. та здійснити поділ спільного майна подружжя, визначивши за [PERSON] право власності на частки транспортного засобу та визначивши за [PERSON] право на отримання грошової компенсації належної їй частки спільного майна подружжя (транспортного засобу). Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] , з 13 листопада 2004 року. 30 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рожищенського районного управління юстиції Волинської області видано Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Спадкова справа після його смерті, наскільки відомо позивачу, відкрита не була. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є: дружина в другому шлюбі [PERSON] та дочка [PERSON] , а тому відповідачами в цій позовній заяві вказано саме цих осіб. У період перебування у шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON] в кредит було придбано транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] . Наявність транспортного засобу підтверджується відповіддю на адвокатський запит від Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, з якої слідує, що автомобіль марки ВАЗ (Lada1118 Калина 2007) зареєстрований за померлим [PERSON] з 2007 року. Інформації про перереєстрацію ТЗ немає. Як стверджує сторона позивача, фактично, вказаний транспортний засіб після смерті [PERSON] залишився у його дружини [PERSON] , та не був повернутий співвласнику - позивачу [PERSON] . Поділ спільного майна подружжя є можливим протягом трьох років з моменту, коли одному з подружжя стає відомо, що його права на спільне право на майно подружжя у будь-якій мірі оспорюється. Зважаючи, що [PERSON] помер, строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку транспортного засобу, як спільне майно подружжя обраховується з моменту смерті другого з подружжя, оскільки з цього часу право власності на спільне майно подружжя є запереченим шляхом незаконного перебування майна у [PERSON] . Оскільки, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і частки у цьому майні дружини та чоловіка є рівними, тому 1/2 автомобіля належить [PERSON] , а 1/2 належить спадкоємцям в рівних частинах. Так як автомобіль був придбаний дружиною та чоловіком під час шлюбу, такий транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка звернулася до суду з вимогою про поділ вищезазначеного майна шляхом визнання права власності на 1/2 частки транспортного засобу, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що т/з протягом майже трьох років перебуває у [PERSON] , як спадкоємиці, і саме нею використовується, то однією з вимог позову є стягнення з відповідача компенсації 1/2частки вартості т/з, що є спільним майном подружжя. У зв`язку із вищевикладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] . Здійснити поділ спільного майна подружжя, визначивши за [PERSON] [INFO] право власності на 1/2 частки транспортного засобу та визначивши за [PERSON] право на отримання грошової компенсації належної їй 1/2 частки спільного майна подружжя (транспортного засобу). Зобов`язати [PERSON] виплатити компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] на користь [PERSON] [INFO] у розмірі 59 036 грн. 50 копійок. Покласти на відповідача [PERSON] судові витрати, пов`язані з судовим розглядом цієї справи та витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем. Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідачка [PERSON] повністю не визнає позовні вимоги, які зазначені позивачкою у позовній заяві та заперечує проти задоволення у повному обсязі. Сторона відповідача № 1 вважає, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Так, з 2004 року по 2009 рік [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] . За період перебування в офіційному шлюбі у пари народилися 3 (троє) дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 15 липня 2011 року [PERSON] уклав другий шлюб з [PERSON] . У цьому шлюбі у подружжі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Згодом вони розлучились. 21.11.2018 року [PERSON] уклав третій шлюб з [PERSON] . За період перебування [PERSON] у шлюбі з відповідачкою - [PERSON] спільних дітей не було. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина для усіх чотирьох дітей, які були зачаті ним за життя: для відповідача [PERSON] (третьої дружина, яка перебувала з [PERSON] в офіційному шлюбі), а також для матері [PERSON] - [PERSON] . Відповідачка [PERSON] у свою чергу не скористалася правом для звернення до нотаріальної контори з метою спадкування після смерті свого чоловіка. Крім того, автомобіль марки ВАЗ 11183, був власністю покійного чоловіка відповідачки [PERSON] . Відповідачка наголошує, що після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , остання чомусь не зверталася до суду про поділ спільного майна - автомобіля, однак звернулася до суду про визнання права власності майже через три роки після смерті [PERSON] . Позивачем було зазначено, що даний автомобіль взято у кредит подружжям, проте жодного доказу на підтвердження даного факту не додано. Також не додано жодного доказу того факту, що даний автомобіль залишився саме у відповідачки - [PERSON] після смерті її чоловіка. Сторона відповідачки [PERSON] зазначає, що за декілька днів до смерті ( [INFO] ) на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Саме після 25.05.2021 року автомобіль марки ВАЗ-11183, який належав [PERSON] не перебував на подвір`ї будинку, в якому проживало подружжя. Тобто після 25.05.2021 року відповідачка [PERSON] більше не бачила та не користувалася спірним автомобілем, крім того їй не було відомо де перебував даний автомобіль. Оскільки чоловік відповідачки [PERSON] помер, 30.09.2021 року постановою Іваничівського районного суду Волинської області провадження у справі №156/450/21 щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито. Сторона відповідачки [PERSON] вважає, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу, який міг би підтвердити факт знаходження у саме відповідачки транспортного засобу протягом трьох років після смерті [PERSON] . Також відповідачка [PERSON] повністю не погоджується з середньою ринковою вартістю оспорюваного автомобіля, яка була зазначена позивачем у розмірі 2 966,00 $. Позивач, взявши найбільші суми оголошень, які розміщені на сайті АвтоРіа щодо продажу автомобіля даної марки, вирахував середню ціну на автомобіль. При цьому відповідно до даного сайту ціна на вищевказану марку автомобіля стартує від 1 350,00 $. Щодо судових витрат позивача, то сторона відповідача зазначає, що до матеріалів справи не додано детального розрахунку судових витрат, які понесла та очікує понести позивач у зв`язку з розглядом даної справи у суді. Крім того, зазначена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 є надто завищеною та неспівмірною із складністю даної справи. Матеріали справи не містять відомостей про надання правової допомоги позивачу саме адвокатом Лавренчуком Олександром Володимировичем, не надано Договору про надання правової допомоги, а також інших документів, які б підтверджували факт оплати послуг за правову допомогу, а також безпосередньо факт надання правової допомоги адвокатом клієнтові (акти виконаних робіт). За таких обставин сторона відповідача [PERSON] вважає, що позивачем не доведено, понесені витрати на правові послуги адвоката у даній справі, а тому задоволенню не підлягає і вимога про їх стягнення. Позатим, представник відповідачки [PERSON] адвокат Колодійчук Н.В. просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за оплату послуг на правничу допомогу у розмірі 7\~000 гривень, посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] звернулася за правничою допомогою до Адвокатського об`єднання «ВАШ НАДІЙНИЙ АДВОКАТ» (далі - Адвокатське об`єднання). 19 серпня 2024 року між відповідачем та Адвокатським об`єднанням укладено Договір №150 про надання правової допомоги. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Договору, Адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання правничої допомоги: комплексне ведення цивільної справи № 156/637/24 в Іваничівському районному суді Волинської області на стороні відповідача. 19 серпня 2024 року відповідачем було сплачено суму коштів у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 коп. за правову допомогу на підтвердження чого надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 66 від 19 серпня 2024 року. Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які поніс/очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом даної справи в Іваничівському районному суді Волинської області подається в Додатку №1 до відзиву на позовну заяву. На підтвердження виконання роботи Адвокатським об`єднанням відповідачу були підготовлені та надані акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої/правової допомоги від 19 серпня 2024 року. Відповідачка № 2 [PERSON] позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. ІІ. Позиція учасників справи Представник позивачки [PERSON] адвокат Лавренчук О.В. у судовому засіданні у режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві. Зазначив, що за період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль за 2966 дол. США, що є еквівалентом 118\~063 гривень. 30.09.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його третя дружина відповідачка [PERSON] та відповідачка дочка [PERSON] . Представник позивачки вказав, що позовна давність у цій категорії справ починається з моменту, коли особі стало відомо про порушення її права.Просив позов задовольнити та стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати у справі. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] вказала, що з [PERSON] уклали шлюб з 2019 року. Вона є його третьою дружиною. Похорон [PERSON] оплатила вона, однак спадщину після його смерті не приймала. Де перебував раніше і на теперішній час де перебуває спірний автомобіль - їй невідомо. Спірне авто [PERSON] бачила на подвір`ї її будинку за п`ять днів до смерті [PERSON] . З першою дружиною у [PERSON] було троє спільних дітей, з другою 1 дитина, а з нею спільних дітей не було. Підтвердила, що спірний автомобіль тричі продавався. Спірним автомобілем користувався швагро [PERSON] у період, коли [PERSON] перебував у зоні АТО. Так як вона часто їздила на заробітки у Польщу, то їй достеменно не відомомо про місце перебування цього автомобіля, адже не може безперечно стверджувати, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] цей автомобіль був у їхньому, чи його, зокрема, постійному користуванні. Підтвердила, що вона не є спадкоємицею після смерті свого чоловіка, із заявою до нотаріуса не зверталася і не є такою, що автоматично прийняла спадщину, адже померлий чоловік не був зареєстрований у її домоволодінні, а є зареєстрованим за місцем проживання його матері. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Колодійчук Н.В. проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що [PERSON] спадщину після смерті чоловіка [PERSON] не прийняла. Спірний автомобіль у відповідачки [PERSON] не перебуває ні у власності, ні в користуванні. Даказів протилежного матеріали справи не містять. Крім того зазначила, що позивачка пропустила строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 72 СК України. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивачки на користь відповідачки [PERSON] понесені останньою судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7\~000 гривень. Представник відповідача [PERSON] адвокат Курбай Л.М. у судовому засіданні у режимі відеоконференції просила позов задовольнити. Зазначила, що спірне майно опинилось у власності в іншої особи, а тому позов вважає підставним. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Іваничівського районного суду Волинської області Бахаєва І.М. від 04.04.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків позовної заяви. 02.08.2024 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. 03.09.2024 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 12.09.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Ухвалою суду від 22.10.2024 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залишено без розгляду. 22.10.2024 від представника позивача Лавренчука О.В. надійшла заява про залучення співвідповідачів. Ухвалою суду від 22.10.2024 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залишено без розгляду. 27.11.2024 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя - транспортного засобу вже після пропущеного строку позовної давності (три роки) Так, 30.11 2009 року Відділом реєстрації акті в цивільного стану Рожищенського районного управління юстиції у Волинській області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а з позовною заявою позивачка звернулася до суду після спливу майже 15 років (27.05.2024 року). Тобто позивачка із моменту розірвання шлюбу (30.11.2009 року) не скористалася правом звернення до суду щодо поділу спірного майна (автомобіля). Проте позивачка достовірно знала, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний у шлюбі з [PERSON] і звернулася до суду з позовною заявою із пропуском трирічного строку. На підставі викладеного, сторона відповідачки [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] у зв`язку із пропуском позовної давності. 06.12.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про виклик свідків. Заяву вирішено судом ухвалою суду від 25.05.2025. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2024 року у зв`язку із звільненням 24 грудня 2024 року з посади у відставку судді [PERSON] , головуючим суддею у зазначеній справі визначено суддю Малюшевську І.Є. Ухвалою судді від 31.12.2024 року прийнято до провадження судді Малюшевської І.Є. цивільну справу № 156/637/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та призначено підготовче засідання. 25.05.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Колодійчук Н.В. надійшло клопотання про виклик свідка. Клопотання вирішено судом ухвалою суду від 25.05.2025. Ухвалою суду від 25.05.2025 року у задоволенні клопотання адвоката Колодійчук Наталії Володимирівни про повторне витребування інформації відмовлено та продовжено строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі № 156/637/24 до 25 березня 2025 року. 01.04.2025 року від представника позивача Лавренчука О.В. надійшла заява про виклик свідків. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 08.04.2025 року клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Колодійчук Н.В. про застосування строків позовної давності у справі № 156/637/24 постановлено вирішити при ухваленні рішення по суті. Клопотання представника [PERSON] - адвоката Лавренчука О.В. про виклик у судове засідання та допит свідків задоволено. Клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Колодійчук Н.В. про виклик у судове засідання та допит свідка - задоволено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання визнано обов`язковою явку позивачки [PERSON] та відповідачів [PERSON] і [PERSON] . Заявлені у клопотанні представника позивача [PERSON] та представника відповідача\~ [PERSON] свідки у судовому засіданні не допитувались у зв`язку із неявкою в судове засідання свідків. Проте ні позивач, ні відповідчі, ні їх представники не наполягали на їх допиті. ІV. Обставини справи, встановлені судом Як встановлено в судовому засіданні з 2004 року по 2009 рік [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . За період перебування в офіційному шлюбі у подружжя народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 67-69, том 2). Відповідно до відповіді ТСЦ МВС № 0741 від 01.05.2024 року, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів автомобіль марки ВАЗ 11183, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] зареєстрований за гр. [PERSON] з 21.02.2007 року (а.с.10, том 1). Як стверджує позивачка [PERSON] за період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] спірний автомобіль було взято у кредит, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивачкою до матеріалів справи не долучено. 30.11.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11, том 1). 15 липня 2011 року [PERSON] уклав другий шлюб з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с.70, том 1). За період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , даний факт підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 71, том 1). 21.11.2018 року [PERSON] уклав третій шлюб з [PERSON] , даний факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с. 72, том 1). За період перебування [PERSON] з [PERSON] спільних дітей не було. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим повторно 08.03.2024 (а.с.12, том 1). Як стверджує сторона позивача, фактично, вказаний транспортний засіб після смерті [PERSON] залишився у його дружини [PERSON] , та не був повернутий співвласнику позивачу [PERSON] . Обставини щодо перебування спірного т/з у користуванні [PERSON] заперечує. Позивачка вважає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і частки у цьому майні дружини та чоловіка є рівними, тому 1/2 автомобіля належить [PERSON] , а 1/2 належить спадкоємцям [PERSON] в рівних частинах. Відповідачка [PERSON] у свою чергу не скористалася правом для звернення до нотаріальної контори з метою спадкування після смерті свого чоловіка. Відповідачка № 2 [PERSON] позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову. V. Застосоване судом законодавство Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1, 4 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 с. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. VI. Висновки суду Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд виснував таке. Як вбачається із позовної заяви спір виник щодо поділу майна подружжя - спірного автомобіля. Оскільки один з поружжя, а саме чоловік, станом на момент звернення з позовом, помер, то позивачем відповідачами у цьому спорі зазначено третю дружину померлого [PERSON] та старшу доньку померлого від першого шлюбу [PERSON] (донька позивачки), які, на переконання позивачки, є спадкоємцями після смерті [PERSON] , відтак є належними відповідачами в даному спорі. Згідно з положеннями ч. 1\~ст. 48 ЦПК України\~сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Згідно\~ст. 51 ЦПК України\~якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Таким чином, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. У пункті 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 33 ЦПК України\~(2004 р.), норми якої кореспондуються зі\~статтею 51 ЦПК України\~(в редакції\~Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З огляду на зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. У цій справі позов про поділ майна подружжя заявлений першою дружиною до іншої дружини, яка перебувла у шлюбі з тим же чоловіком на час його смерті. Однак шлюбні відносини із позивачкою та померлим чоловіком передували шлюбним відносинам з тим же чоловіком та відповідачкою [PERSON] "яною, відповідачка [PERSON] не була стороною правовідносин спільної сумісної власності, що виникли між позивачкою та померлим чоловіком у період їхнього шлюбу та після смерті чоловіка відповідачка [PERSON] не прийняла спадщину, а отже, не набула жодних прав на майно, що підлягає поділу. Згідно з ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкування це перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України, особа, яка має право на спадкування, набуває права на спадщину за умови її прийняття. Частиною 2 ст. 1270 ЦК України встановлено, що строк для прийняття спадщини становить шість місяців з дня відкриття спадщини. Якщо особа не прийняла спадщину у визначений законом строк, вона втрачає право на неї, і відповідно не набуває ані майнових прав, ані обов`язків щодо майна, що входить до спадкової маси. Як вбачається із відповіді Горохівської державної нотаріальної контори Волинської області від 19.1.2024 року №01-09/680, що спадкова справа після померлого [PERSON] , який помер [INFO] , не заведена. Отже, ні відповідачка 1 [PERSON] , ні відповідачка 2 - [PERSON] не є спадкоємцями після смерті [PERSON] , оскільки не прийняли спадщину, не стали власниками чи співвласниками спірного автомобіля, відтак зазначені особи не можуть бути стороною спору про поділ цього майна. В процесі розгляду справи під час з`ясування вказаних обставин представник позивача зазначив суду, що не бажає скористатися правом щодо заміни відповідачів, оскільки вважає їх належними. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20) сформовано правовий висновок, за яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Позивачка [PERSON] стверджує, що у період перебування у шлюбі з [PERSON] ними, як подружжям, в кредит було придбано транспортний засіб спірний автомобіль ВАЗ 11183, 2006 року випуску. Однак, позивачкою порушено вимоги ст.ст. 13, 81 ЦПК України та не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б давали можливість встановити час фактичного придбання спірного автомобіля та визначити джерело придбання подружжям цього майна. Під час вирішення питання щодо обсягу спільно нажитого майна [PERSON] разом із [PERSON] суд враховує саме час його фактичного придбання, а не час державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем з огляду на те, що відповідно до п. 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація транспортного засобу не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, джерело його походження, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доводи сторони\~позивачки про\~те,\~що спірний\~автомобіль ВАЗ\~11183,\~2006\~р.в.,\~номер кузова\~ [NUMBER] ,\~право власності на який з 21.02.2007 року було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на ім`я [PERSON] , був придбаний у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] в кредит не підтверджені жодними доказами. Таким чином, позивачкою не доведено час та підстави, на яких вона та [PERSON] набули право власності на спірний автомобіль, а також джерело придбання цього майна. У зв`язку з вищевикладеним, суд виснував, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Крім того, сторона відповідачки [PERSON] просила суд під час вирішення спору застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] звернулася до суду після спливу 3-річного строку після розірвання шлюбу з [PERSON] . Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у праві № 372/176/17 (провадження № 61-12509св19). Враховуючи, що під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та [PERSON] за життя останнього спору щодо транспортного засобу ВАЗ 11183 не було, зважаючи на те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а [PERSON] звернулася до суду з цим позовом у трирічний строк з дня смерті [PERSON] ( [INFO] ), суд дійшов висновку про те, що [PERSON] строк позовної давності не пропустила. Проте суд не застосовує строки позовної давності, оскільки дійшов висновку про необгрунтованість позову по суті. Також, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд встановив, що відповідачка 2 [PERSON] у судовому засіданні визнала позовні вимоги та просила суд задоволити позовні вимоги повністю. Як убачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачка 2 являється донькою позивачки та з аналізу позовних вимог вбачається що до неї заявлено лише першу вимогу про визнання автомобіля спільним майном подружжя, інші позовні вимоги стосуються лише відповідачки 1 [PERSON] . Таким чином, на момент звернення до суду право позивача не є порушеним, невизнаним чи оспорюваним відповідачкою 2 в цій частині, в якій до неї пред`явлено матеріально-правову вимогу, що є обов`язковою умовою для судового захисту згідно зі ст. 4 ЦПК України. За таких обставин суд дійшов висновку, що визнання відповідачкою 2 позову суперечить закону, а тому не може бути прийняте судом. Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків у межах предмету та підстав позову остаточно уточненого стороною позивачки [PERSON] . Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). VIІ. Судові витрати Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 211 грн. 00 коп. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог витрати щодо сплати судового збору суд залишає за позивачем. Також, слід вказати, що стороною позивачки до матреіалів справи не долученодоказів на підтвердження надання [PERSON] правової допомоги адвокатом Лавренчуком О.В.: не надано договору про надання правової допомогита інших документів, які б підтверджували факт оплати послуг за правову допомогу, а також безпосередньо факт надання правової допомоги адвокатом клієнтові (акти виконаних робіт). Відтак, витрати позивача на надання професійної правничої допомоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому, також враховуючи відмову у задоволенні позову - задоволенню не підлягають. Щодо стягнення понесених відповідачкою [PERSON] судових витрат на сплату послуг на правничу допомогу у розмірі 7000 гривень, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, а такі витрати документально підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордера № 66 від 19 серпня 2024 року.

Outcome: approved