Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житлом будинком [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Крім неї, в даній квартирі зареєстрований її онук [PERSON] , [INFO] , який ніколи не проживав та не проживає у належному їй будинку, про що складено акт про непроживання за його місцем реєстрації. Зазначила, що особисті речі відповідача в будинку відсутні, перешкод у користуванні будинком з її сторони не вчинялося. Вказала, що зареєструвала онука на прохання дочки, яка пообіцяла через декілька місяців зняти його з реєстрації, але так і не зробила цього. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне користування майном. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що проживає одна. Онука [PERSON] вона прописала близько року тому на прохання дочки, яка обіцяла виписати його відразу після вступу на навчання. Ії онук [PERSON] не проживає у будинку та ніколи в ньому не проживав. Він проживає разом зі своєю матір`ю, але з ними вона не спілкується. Зазначила, що самостійно виписати онука не може, оскільки він є неповнолітнім. Представник позивача адвокат Прокопець С.М. просив задовольнити позовні вимоги, прописка онука не дозволяє позивачу розпорядитися належним їй майном. Відповідач та його законний представник у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за адресою його проживання та реєстрації [PERSON] , не повідомили про причини неявки в судові засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавали, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без їх участі не надали, не подавали відзиву на позов. Про дату, час та місце розгляду відповідач та його законний представник повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті «Судової влади України». Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача та його законного представника про розгляд справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що [PERSON] має батьків та може зареєструвати своє місце проживання або за адресою матері, або за адресою батька. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , вони спілкуються, перебувають у дружніх сусідських відносинах, але вдома у неї вона не була, а тому не може сказати чиє там сторонні речі. Зазначила, що онука ніколи не бачила, до [PERSON] навідується тільки її дочка [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою позивача та часто буває у неї вдома. Відповідач [PERSON] її сестра, яка не спілкується ні з нею ні з матір`ю. Проживає в м.Ніжині в районі «Молодіжної», але точної адреси вона не знає. [PERSON] ніколи не проживав у будинку її матері [PERSON] , не відвідує її та не спілкується з нею. Вона також з ним не спілкується, а лише надсилає вітальні листівки на свята у месенджері. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та копією договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.3-4). Відповідно до довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради №419 від 14.02.2025 у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та її онук [PERSON] , 2009 року народження, яки йфактично не проживає за місцем реєстрації (а.с.10). Згідно акту про фактичне не проживання фізичної особи від 14.02.2025, у будинку [ADDRESS] [PERSON] , 2009 року народження, не проживає (а.с.11). Відрвідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України (далі ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За правилами ст.ст.150,156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч.2 ст.64 ЖК України). Відповідно до ч.1,2 ст.167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У\~ст.379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням дозволить позивачу реалізувати своє право на отримання від держави соціальних пільг, зокрема щодо оплати за комунальні послуги, разом з тим не порушить житлових прав та законних інтересів відповідача, оскільки фактично він ними не користується і наміру користуватися не має, суд вважає що втручання держави у вигляді судового рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у даному випадку за установлених судом обставин переслідує легітимну мету, здійснюється згідно із законом та є необхідним. Суд також враховує причини, які спонукали позивача звернутися із позовом, а також наявність близьких родинних стосунків позивача та відповідача, що свідчить про можливість відновлення указаного права за взаємною згодою у випадку такої необхідності. Стосовно забезпечення права на житло неповнолітньої особи, суд зазначає таке. Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України (далі СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Разом з тим, за змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідач народився [INFO] . Зважаючи, що відповідач вже досяг чотирнадцятирічного віку, він обрав собі місце проживання разом з матір`ю за місцем її реєстрації, у суду відсутні підстави піддавати сумніву добровільність та усвідомленість такого вибору. Поважності причин відсутності відповідача в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , не встановлено. [PERSON] не проживає у спірній квартирі більше шести місяців, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, суд вважає доведеними обставини викладені у позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved