Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

В січні 2025 року [PERSON] через представника адвоката Сидоренка І.О. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем - право власності на частину квартири [ADDRESS] та на частину транспортного засобу «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; за відповідачем - право власності на частину квартири [ADDRESS] та на частину транспортного засобу «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 19.06.1996 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.10.2024 (справа № 758/11786/24). Зазначає, що в період шлюбу подружжя придбало квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, і щодо його розподілу на даний час відсутня спільна згода. Посилаючись на те, що спільне майно набуте подружжям за час шлюбу, однак право власності зареєстроване лише за відповідачем, тому просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та задовольнити її вимоги у в повному обсязі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 15.01.2025, позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2025, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. У березні 2025 року представник відповідача подав відзив на позов, у якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що розмір заявлених позивачем вимог не є об`єктивним. Так, 19.01.1994 відповідач, не перебуваючи у шлюбі із позивачем, придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 19.10.1996 відповідач уклав шлюб із позивачем. 16.06.2004 відповідач, перебуваючи у шлюбі із позивачем, придбав квартиру [ADDRESS] . Однак, для придбання зазначеної квартири у відповідача не вистачало коштів, в зв`язку з чим 16.06.2004 він продав квартиру [ADDRESS] , та всі кошти вклав у придбання квартири [ADDRESS] . Вказує, що позивач за час подружнього життя впродовж тривалого часу не працювала, та відповідач повністю утримував сім`ю. На даний час відповідач має незадовільний стан здоров`я, не працює і потребує засобів для існування та лікування. Наведене в сукупності свідчить про те, що саме відповідач в основному заробляв кошти на купівлю спірної квартири, а відтак має право на частку в квартирі в розмірі не менше 70 %. Крім того, транспортний засіб «Фіат» д.н.з. [NUMBER] було придбано за кошти, які були подаровані відповідачу його покійним батьком, про що достеменно відомо позивачу. Зазначений автомобіль дорогий відповідачу, як пам`ять від батька, а відтак відсутні підстави для його поділу між сторонами. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19.01.1994, [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Із 19.10.1996 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.10.2024 ( справа № 758/11786/24). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 16.06.2004, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , та за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 5400,00 грн. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 16.06.2004, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , та за домовленістю сторін квартиру придбано за 40000,00 грн. Доказів придбання спірної квартири виключно за особисті кошти відповідача, матеріали справи не містять, як і відсутні відповідні вказівки про це в зазначеному договорі купівлі-продажу. Крім того, 11.05.2012 за [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Доказів на підтвердження придбання зазначеного транспортного засобу за особисті кошти, в тому числі які були подаровані відповідачу його батьком, стороною відповідача суду надано не було. Відповідно до довідки Правобережного управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» від 06.02.2025, [PERSON] на обліку, як безробітний, в Правобережному управлінні філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» та в інших центрах зайнятості України не перебуває. В матеріалах справи наявні копії електронних рецептів за період 2023-2024 роки, виданих медичними установами відповідачу на отримання ліків, однак, належних доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я, та необхідності в зв`язку з цим проходити відповідне лікування, стороною відповідача суду не надано. Так, сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що спірне майно - квартира [ADDRESS] та транспортний засіб «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , були придбані в період зареєстрованого шлюбу сторін. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірні квартира та транспортний засіб придбані подружжям в період шлюбу, а відтак є спільним майном подружжя та підлягають поділу в рівних частинах. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, що квартира придбана за кошти, які були зароблені відповідачем та отримані від продажу квартири, яка придбана до шлюбу із позивачем, а транспортний засіб придбано за кошти, які відповідачу були подаровані батьком, а відтак зазначені об`єкти не є спільною власністю подружжя. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч.ч. 2 і 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із позивачем, 16.06.2004 продав квартиру [ADDRESS] за 5400,00 грн., і в цей же день придбав квартиру [ADDRESS] за 40000,00 грн., що значно перевищує суму коштів, яка була отримана відповідачем від продажу належної йому квартири. Крім того, 11.05.2012 за [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб «Фіат», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Зі змісту договорів та інших наявних у справі доказів в їх сукупності достеменно не вбачається, що спірний об`єкт нерухомості придбано лише за особисті кошти відповідача, а також відсутні будь-які докази, які б свідчили про придбання рухомого майна за рахунок коштів, які були подаровані відповідачу. З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача, що спірні квартира та транспортний засіб придбавались ним виключно за його особисті кошти, оскільки, при вчиненні правочинів із придбання майна були відсутні вказівки, що майно набувається за особисті кошти одного з подружжя, обидва з подружжя фактично висловили свою волю щодо правового режиму майна, в тому числі спірної квартири, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». На думку суду, укладаючи правочини з придбання спірного майна в період шлюбу сторони обопільно скерували намір при придбанні спірних об`єктів діяти в інтересах сім`ї, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Крім того, слід вказати на те, що, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, за відсутності прямої вказівки, що кошти на придбання майна є особистою приватною власністю одного із подружжя, [PERSON] та [PERSON] усвідомлювали наслідки вчинення даного правочину, засвідчили походження коштів на придбання цієї квартири та те, що ця квартира є їх спільним майном, як подружжя. Тобто, вказані дії свідчать про те, що сторони при оформленні правочину домовилися, що джерелом набуття цього майна є спільні кошти та спільна праця подружжя. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] та транспортний засіб «Фіат» д.н.з. [NUMBER] , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу, при цьому частки кожного із подружжя є рівними. Інші наведені відповідачем доводи в обґрунтування заперечень на позов, не спростовують наведених висновків суду. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли свої об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача достатніми доказами не спростовані, а відтак суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 15140 грн.

Outcome: approved