Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

03 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 19.01.1985 року сторони перебували у шлюбі. Наразі у [PERSON] та [PERSON] є спільне майно, яке було ними спільно набуто за час шлюбу за рахунок спільних фінансових накопичень, а саме двокімнатна квартира та автомобіль MERCEDES-BENZ. Тому, позивач просить суд здійснити поділ майна та визнати за ним: - право власності на частини двокімнатної квартири загальною площею 50,7 кв. м., житлова площа 28,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - право власності на автомобілю MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] . 08 серпня 2023 року ухвалою суду прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 14.06.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 17.06.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області копії документів, на підставі яких здійснено державну реєстрацію автомобіля MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , копії документів, на підставі яких здійснено державну реєстрацію автомобіля MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] за особою, яка є власником цього автомобіля на день надання відповідної інформації; інформацію про зареєстровані за відповідачем транспортні засоби в період з 19 січня 1985 року по теперішній час та копії документів, на підставі яких здійснено таку реєстрацію та зняття їх з обліку. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. копію договору купівлі-продажу від 14 грудня 2004 року (реєстровий номер 9159) квартири [ADDRESS] , а також всі документи, що послугували підставою його укладення. Ухвалою суду від 30.07.2024 у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна відмовлено. 23.08.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на автомобіля MERCEDES-BENZ. Відзив обґрунтований тим, що спірний автомобіль придбано [PERSON] в 2017 році, тоді як фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися не пізніше 04.10.2012. Отже, за твердженням відповідача, автомобіль не є спільним майном подружжя. 28.09.2024 до суду надійшла заява відповідача про об`єднання в одне провадження судової справи № 522/15256/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та судової справи № 522/13423/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Протокольною ухвалою суду від 30.09.2024 поновлено строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву. 30 вересня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Левіт В.С. звернувся до суду з клопотанням про об`єднання в одне провадження цивільної справи № 522/15256/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та цивільної справи №522/13423/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, яка знаходиться у провадженні судді Шенцевої О.П., яке задоволено ухвалою Приморського районного суду міста Одеси (суддя Свячена Ю.Б.) від 30 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 30.09.2024 клопотання представника відповідача задоволено, об`єднано в одне провадження судову справу № 522/15256/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та судову справу № 522/13423/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Присвоєно об`єднаній справі № 522/15256/23. 10.10.2024 до суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Ухвалою суду від 11.11.2024 клопотання [PERSON] , подане із зустрічною позовною завою, задоволено, витребувано з Дочірнього підприємства корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» (крюінгової компанії «V.SHIPS») інформацію про те: - чи укладав [PERSON] у період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2022 року трудові контракти з іноземними суднохідними компаніями за посередницьких послуг компанії «V.Ships»? - якщо так, які строки дії цих контрактів та період знаходження [PERSON] у рейсах? - який базовий розмір заробітної плати [PERSON] , визначений контрактами? - чи передбачають контракти можливість отримання заробітної плати, більшої за базову ставку? - в якому банку [PERSON] отримав свою заробітну плату? - який загальний розмір заробітної плати отриманий [PERSON] у період з 01 січня 2000 року до 31 грудня 2022 року? - копії трудових контрактів, укладених між [PERSON] та іноземними суднохідними компаніями за посередницьких послуг компанії «V.Ships» у період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2022 року. Крім того, ухвалою суду від 11.11.2024 клопотання [PERSON] , подане із зустрічною позовною завою, задоволено, витребувано належним чином засвідчену інформацію та підтверджуючі документи щодо наявності та стану будь-яких (поточні, депозитні тощо) банківських рахунків у національній та іноземній валюті [PERSON] , відкритих у період часу з 2000 року по 2022 рік включно та руху коштів й операцій по них за період з\~2000 року по 2022 рік включно, в тому числі дати відкриття (укладення договорів) рахунків із зазначенням його виду, номери рахунків, суми коштів внесених на них, дати їх внесення, ким вносились кошти, суми відсотків нарахованих та отриманих по договорах (рахунках), дати отримання/зняття коштів та дати завершення дії договорів (закриття рахунків), а також належним чином завірені копії відповідних договорів (заяв) по відкриттю рахунків у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», ПАТ АБ «ПІВДЕННИЙ», АТ «СЕНС БАНК», АТ «УКРСИББАНК», АТ «ОТП БАНК», АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», АТ "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ", АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», ПАТ «МТБ БАНК». Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі наказу №59-0с/с від 17 грудня 2024 року в.о. голови Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку» та Розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Панчука В.А. №237/25 від 23.01.2025 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2025 прийнято до\~провадження та\~призначено цивільну справу\~за об`єднаним позовом\~ [PERSON] \~до\~ [PERSON] \~про\~поділ майна\~подружжя\~з позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~поділ спільного\~майна подружжя до\~розгляду\~в порядку\~загального\~позовного\~провадження з\~призначенням\~підготовчого\~судового\~засідання на 15 годину 15 хвилин 19 березня 2025 року у залі судових засідань № 218 за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 19.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 15 год. 30 хв. 23 квітня 2025 року. 22.04.2025 на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування доказів (додаткове) та заява про повернення до стадії підготовчого провадження. 23.04.2025 судове засідання не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в іншому судовому процесі, розгляд справи відкладено на 16 год. 10 хв. 15 травня 2025 року. 15.05.2025 суд протокольною ухвалою відмовив [PERSON] у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та витребування доказів. Оголошено перерву на 16 год. 15 хв. 18 червня 2025 року. В судове засідання 18.06.2025 представник [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні в Одеському апеляційному суді. Клопотання представника [PERSON] задоволено, оголошено перерву на 03 вересня о 10 год. 00 хв. Представник [PERSON] в судовому засіданні 03.09.2025 за первісним позовом позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник [PERSON] в судовому засіданні 03.09.2025 просив в частині позовних вимог за первісним позовом відмовити та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19.01.1985 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області зроблено запис № 71 (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] . 16 лютого 2023 року Приморським районним судом м. Одеси було винесене заочне рішення по справі № 522/13515/22, яким було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: - 14.12.2004 двокімнатна квартира загальною площею 50,7 кв. м., житлова площа 28,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] ; - 08.09.2017 автомобіль MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , 2006 р. в., модель S350, номер кузову [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Частиною першою статті 15\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України, далі ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 36\~СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста\~статті 57 СК України). У\~статті 60 СК України\~зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Тлумачення статті 61\~СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 викладено висновок про те, що «конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Спростовуючи презумпцію спільності права власності позивача та відповідача на автомобіль MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , 2006 р. в., модель S350, номер кузову [NUMBER] представник [PERSON] свої заперечення обґрунтовував тим, що фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинились не пізніше 04.10.2012 за 10 років до подання [PERSON] позовної заяви про розірвання шлюбу. Оскільки відповідач факт припинення фактичних шлюбних відносин в 2012 році не заперечує, більш того, обґрунтовує таким доводом свої заперечення, а також з огляду на те, що представником позивача в судовому засіданні цей факт підтверджено, судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем за первісним позовом припинилися в жовтні 2012 року, що визнається сторонами та не потребує додаткового доказування в силу приписів ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Отже, на момент припинення шлюбних відносин та фактичного припинення ведення спільного господарства в жовтні 2012 року до спільної власності подружжя позивача та відповідача за первісним позовом належала двокімнатна квартира загальною площею 50,7 кв. м., житлова площа 28,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Презумпція спільної власності подружжя на зазначене майно не спростовується сторонами. Також, згідно листа ТСЦ МВС № 5141 від 03.09.2024 № 31/30/5141-5491-2024 автомобіль MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , 2006 р. в., модель S350, номер кузову [NUMBER] на підставі договору, укладеного в ТСЦ, зареєстровано за [PERSON] 08.09.2017, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. З огляду на викладені обставини, суд погоджується з доводами відповідача за первісним позовом щодо того, що на спірний автомобіль MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , 2006 р. в., модель S350, номер кузову [NUMBER] не поширюється режим спільного майна подружжя. Таким чином, за первісним позовом, задоволенню підлягають позовні вимоги про визнання права власності на квартири загальною площею 50,7 кв. м., житлова площа 28,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги в частині визнання права власності на автомобіля MERCEDES-BENZ державний номер [NUMBER] , 2006 р. в., модель S350, номер кузову [NUMBER] задоволенню не підлягають. Щодо поданого у справі зустрічного позову про поділ майна суд зазначає, що він не може бути задоволений з огляду на наступне. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просить суд стягнути з [PERSON] на її користь частину доходів, отриманих [PERSON] за період шлюбу, а саме з 2000 по 2022 рік включно у розмірі 12\~010\~680,00 грн. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] хоч і перебував у шлюбі, однак починаючи з 2000 року всі кошти, які заробляв, залишав собі та не витрачав їх в інтересах сім`ї. Позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідач, працюючи за морською спеціальністю, за період з 2000 по 2022 рік отримав дохід у розмірі 594\~000,00 доларів США, з яких становить 297\~000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення з позовом становить 12\~010\~680,00 грн. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилається на недоведеність позовних вимог, зазначає, що розрахунок розміру заробітної плати, отриманої [PERSON] , є необґрунтованим та таким, що здійснений виходячи з припущень, зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, що отримані ним доходи не витрачались в інтересах сім`ї, а також наявність таких коштів на момент припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи, шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами фактично припинилися в жовтні 2012 року. Отже, позовні вимоги в частині стягнення частини доходів, отриманих [PERSON] за період з листопада 2012 по 2022 рік є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення на користь [PERSON] доходів, отриманих та витрачених [PERSON] в період з 2000 по жовтень 2012 року, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)). В постанові від 28 липня 2025 року у справі № 369/8241/23 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо розміру заробітної плати [PERSON] за період з 2000 по 2012 рік, щодо наявності коштів у розмірі, заявленому до стягнення на момент фактичного припинення шлюбних та ведення спільного господарства, а також на момент розгляду справи, а також щодо того, що зазначені кошти витрачались відповідачем за зустрічним позовом не в інтересах сім`ї. Суд погоджується із запереченнями відповідача за зустрічним позовом, що додана до позовної заяви довідка про плавання від 16.03.2017 не є належним та допустимим доказом розміру доходів, отриманих [PERSON] у спірний період. Така довідка підтверджує відомості щодо одного випадку плавання відповідача, основні характеристики зазначеного рейсу та його тривалість, та жодним чином не містить відомості щодо розміру заробітної плати отриманої за зазначений рейс, а також не доводить факт того, що такі рейси були систематичними та ідентичними за умовами та тривалістю. Надані на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2024 довідки з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПАТ АБ «ПІВДЕННИЙ» щодо відкритих на ім`я [PERSON] рахунків та руху коштів по них не підтверджують отримання відповідачем за зустрічним позовом доходів у розмірі, заявленому в позовній заяві, наявність таких коштів на момент припинення шлюбних відносини та ведення спільного господарства в 2012 році. Так, згідно наданої ПАТ АБ «ПІВДЕННИЙ» виписки по рахунку [NUMBER] за період з 31.07.2007 по 04.10.2012 на рахунок [PERSON] зараховано кошти у розмірі 18213,95 доларів США, які були витрачені у зазначений період. Згідно наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписки по картці [NUMBER] за період з 16.12.2011 по 04.10.2012 на рахунок [PERSON] зараховано кошти у розмірі 2\~410,00 грн., які були витрачені у зазначений період. Відповідно до положень ч.1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК України. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч\~статті\~65 Сімейного Кодексу України\~інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів\~\~не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд\~\~у постановах від 19 червня\~\~2019 року у справі № 761/32404/14-ц та від 25.03.2020 у справі № 161/79/18. З огляду на викладене вище, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не надано до суду належних та допустимих доказів щодо розміру позовних вимог, наявності спірних грошових коштів на момент припинення спільного ведення господарства, а також не доведено, що витрата отриманих доходів здійснена не в інтересах сім`ї та без її згоди, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. За правилами ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За положеннями ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті81 ЦПК України). Згідно частин першої та третьої\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши докази, їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Крім того, щодо поданої відповідачем за первісним позовом заяви про застосування заходів процесуального впливу суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст.\~2\~ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно з до\~ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правам; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 1\~ст. 148 ЦПК України\~суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою\~статті 203 цього Кодексу. Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі. У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 Верховний Суд зазначив, що зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисливим або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах. Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій. Зловживання процесуальними правами також характеризується формальним, непропорційним використанням процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісністю дій, умисним характером, завідомою несумлінністю. З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи. Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до позивача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки відсутні докази того, що такі дії, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству та подальшому розгляду справи. Щодо витрат по сплаті судового збору, суд зазначає, що, згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було здійснено витрати на оплату судового збору у розмірі 8\~052,00 грн. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на користь [PERSON] підлягають стягненню з [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 4\~026,00 грн. Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви покладаються на [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial