Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

До Володимимрецького районного суду Рівненської області звернулася [PERSON] з позовом до Вараської міської ради Рівненської області про визнання за нею права власності на земельну ділянку, загальною площею 2,96 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району (нині Вараської міської ради Вараського району) Рівненської області, що належала [PERSON] на праві власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 601920, за набувальною давністю. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що у власності [PERSON] , мешканки м.Вараш (раніше Кузнецовськ) перебувала земельна ділянка площею 2,96 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (нині Вараської міської ради Вараського району Рівненської області), що підтверджується державним актом серії ЯБ № 601920 від 17 травня 2006 року. [INFO] [PERSON] померла. На випадок смерті [PERSON] , 05.10.1994 року склала заповіт, в якому розпорядилася належною їй 1/3 частки квартири в місті Вараш на користь [PERSON] , тобто батька позивача. Так як державний акт на земельну ділянку був виданий вже після смерті [PERSON] , то він не був та не міг бути вписаним у вказаний заповіт. На час відкриття спадщини після [PERSON] діяли положення щодо спадкування Цивільного кодексу 1963 року. Згідно із довідкою виконавчого комітету Кузнецовської міської ради від 14.11.2016 № 3493, [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 17.10.1984 року по день смерті [INFO] . Разом з нею проживали [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не перебували в родинних відносинах з [PERSON] , а тому за нормами ЦК 1963 року не були її спадкоємцями. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2004 вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після [PERSON] у вигляді 1/3 частини заповіданої квартири. Окрім того, в свідоцтві зазначається, що він також прийняв спадщину після [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Одночасно з даного свідоцтва вбачається, що спадкоємцем самого [PERSON] , який помер [INFO] , є дружина - [PERSON] , тобто мати позивачки. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] , є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Що стосується спірної земельної ділянки, то вона не увійшла до заповіту та ніким успадкована не була. Разом з тим, державний акт на право власності на земельну ділянку, який, був виданий вже після смерті [PERSON] , був переданий членам сім`ї [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , та вони користувались цією земельною ділянкою спільно із своїм сином [PERSON] та невісткою [PERSON] , знали місце розташування та межі ділянки, обробляли цю ділянку, тощо, а також в цьому приймала участь і сама позивачка. На сьогоднішній день разом з іншими документами спадкодавців позивачка має державний акт та продовжує користуватися земельною ділянкою. Таким чином, після смерті власника паю [PERSON] спадкодавці позивачки (дідусь та бабуся по батьковій лінії, батько та мати) та сама позивачка , відкрито і добросовісно користувалися спірною земельною ділянкою вже більше 15 років (щонайменше після дати видачі державного акту - 17.05.2006 року 19 років), а позивачка користується понині. Вважає, що внаслідок добросовісного заволодіння, відкритості та безперервності володіння, яке триває більше 15 років, вона набула право власності на дану земельну ділянку за набувальною давністю, яке просить визнати за нею. Вказаний позов надійшов до суду 20 червня 2025 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 липня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача адвоката Крестинської Л.А. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Належним чином повідомлений представник Вараської міської ради в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку: Згідно Державого акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ № 601920 від 17 травня 2006 року, у власності [PERSON] , перебувала земельна ділянка, площею 2,96 га, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (нині Вараської міської ради Вараського району Рівненської області). [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . На випадок своєї смерті, [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, в якому розпорядилася належною їй 1/3 частки квартири в місті Вараш на користь [PERSON] , тобто батька позивачки. Про те, що [PERSON] є батьком [PERSON] підтверджується її свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] . На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяли положення щодо спадкування Цивільного кодексу 1963 року. Згідно із ч.2 статті 524 ЦК 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із ч.1 статті 529 Цивільного кодексу 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу 1963 р. при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). У відповідності до статті 548 ЦК 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, ЦК 1963 року передбачав лише дві черги спадкування найближчими родичами та, зокрема, не передбачав спадкування особами, що проживали спільно більше 5 років до часу відкриття спадщини, як це передбачає нинішній Цивільний кодекс України 2004 року. Згідно довіди № 3493 від 14.11.2016, виданої виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради, [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 17.10.1984 року по день смерті - [INFO] . Разом з нею проживали [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не перебували в родинних відносинах з [PERSON] , а тому за нормами ЦК 1963 року не були її спадкоємцями. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2004, [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після [PERSON] у вигляді 1/3 частини заповіданої квартири. Окрім того, в свідоцтві зазначається, що [PERSON] також прийняв спадщину після [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Одночасно з даного свідоцтва вбачається, що спадкоємцем самого [PERSON] , який помер [INFO] , є дружина - [PERSON] , тобто мати позивачки. Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки № 502/01-16 про коло спадкоємців від 19.06.2025, виданої завідувачем Володимирецької державної нотаріальної контори, [PERSON] , є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Судом встановлено, що Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ № 601920 від 17 травня 2006 року, був виданий після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до статті 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом. Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №729/608/17) Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років, на земельну ділянку 15 років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження№ 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Окрім того, враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Позивачем доведено наявність всіх вказаних умов, що є підставою для задоволення позову. Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При складенні рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням сукупності вище вказаних обставин, суд повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що [PERSON] з 2006 року добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном земельною ділянкою і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном більше п`ятнадцяти років, у зв`язку з чим її позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved