Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені якої дії представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, в якому прохала визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить , а також визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказала, що позивач [PERSON] з 29.11.1991 року зареєстрована, проживає та вільно користується квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Вказані квартира належала позивачці та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на житло від 30.10.1993 року за № 126-17064. У 1989 році позивачка працювала на заводі «Знамя» та отримала право на приватизацію квартири. У 1993 році квартира [ADDRESS] була приватизована на двох осіб: [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що останні були на час приватизації зареєстровані у вказаній квартирі. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі до 09 червня 1995 року, але фактично разом не проживали з 1994 року. Після приватизації квартири [PERSON] не претендував на частину квартири, так як право на приватизацію отримувала [PERSON] , вона ж займалася оформленням всіх документів. Своїх прав на квартиру на колишню дружину [PERSON] не переоформляв. У 2014 році позивачці стало відомо, що [PERSON] помер. У 2024 році [PERSON] вирішила оформити право власності на квартиру, зареєструвавши його у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак зробити це вона може лише у судовому порядку. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі, викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , витребувано докази по справі у Шевченківському відділу ДРАЦС у місті Полтаві та Першій полтавській державній нотаріальну конторі (а.с.59). Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли пояснення на позов, в яких вказав, що статус Полтавської міської ради як відповідача у справі залежить від встановлення судом факту наявності чи відсутності спадкоємців померлого [PERSON] , що прийняли спадщину після нього. Судом постановлено витребувати докази щодо наявності спадкоємців після смерті [PERSON] , а тому після встановлення цих обставин визначиться статус належного відповідача. Також звертав увагу на підстави для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, що [PERSON] є співвласницею спірної квартири та усвідомлювала належність її і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою суду 13 січня 2025 року витребувано докази у Першій полтавській державній нотаріальній конторі (а.с.96). Ухвалою суду 23 квітня 2025 року витребувано докази з Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради, КП «ЖЕО №2» ПМР (а.с.128). Ухвалою суду від 24 червня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 29.11.1991 року, що слідує із Витягу з реєстру територіальної громади від 05.11.2024 (а.с.17). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1993 року, виданого Відділом приватизації житла заводу «Знамя», квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). За вказаною адресою [PERSON] також був зареєстрований 29.11.1991 року, що слідує із по квартирної картки форми Б (а.с.33). 09 червня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що вбачається із Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09 червня 1995 року (а.с.28). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Актовим записом про смерть № 1067 від 14 липня 2014 року (а.с.73). Із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 79753127 від 21.01.2025 року слідує, що спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.103-104). Із відповіді Першої полтавської нотаріальної контори від 21.01.2025 року № 102/01-16 на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2025 року вбачається, що згідно перевірки Алфавітних книг Першої полтавської державної нотаріальної контори з 2014 року по теперішній час спадкова справа після померлого [PERSON] , 1964 р.н., в Першій полтавській державній нотаріальній конторі не заводилася (а.с.105). Також судом не встановлено осіб, які могли прийняти спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що слідує із Довідки виданої 15.10.2024 року КП «ЖЕО №2» ПМР, згідно якої [PERSON] був знятий із реєстрації за адресою: [ADDRESS] 25.04.2012 року (а.с.140), повідомлення КП «ЖЕО №2» ПМР від 16.05.2025 року за № 951/2025, згідно якого за адресою [ADDRESS] (адреса вказана в актовому записі про смерть) відсутня інформація про зареєстрованих осіб (а.с.143), а також з повідомлення Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 19.05.2025 року № 01-12-05-09/237, згідно якого відомості про місце реєстрації [PERSON] з серпня 2016 року (початок формування реєстру) відсутні (а.с.150). 26 жовтня 2016 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , та змінила прізвище на « [PERSON] », що слідує із Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26 жовтня 2016 року (а.с.56). Із довідки виданої ОСББ «23 вересня» від 30 жовтня 2024 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає у житловому приміщення [ADDRESS] , станом на 30.10.2024 року борг по квартплаті відсутній (а.с.25). Матеріалами справи підтверджується, що Договори на отримання житлово-комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] укладалися із [PERSON] , нею ж вони і сплачувалися , що підтверджується квитанціями (а.с.41-51). Заборгованості перед КП ПОР «Полтававодоканал», ТОВ «Полтаваенергозбут», ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», КП Полтавське КАТП -1628 ПОР [PERSON] станом на серпень-вересень 2024 року не має (а.с.52-55). У судовому засіданні свідок [PERSON] показали, що є сусідкою [PERSON] та підтверджують, що коли вона вселилася у квартиру у 1996 році, то [PERSON] там вже проживала та проживає до цього часу. Хто такий [PERSON] вона не знає. На збори будинку завжди приходила лише [PERSON] .. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] , проживає у будинку з 1992 року. Коли вона вселилася у квартиру, [PERSON] вже проживали разом із чоловіком [PERSON] . Знає, що квартиру отримувала [PERSON] , [PERSON] десь працював водієм. Більше 30 років тому [PERSON] десь пропав, їй сказали, що вони розлучилися. Ні на зборах мешканців будинку, ні на суботниках він участі не приймав. Вона це достовірно знає, оскільки працює в Управлінні ОСББ. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~ст.\~344\~ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~ст. 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~ст. 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3\~ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2\~ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1\~ст. 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п.5 ч.1\~ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови) Отже, враховуючи, що позивач понад 10 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла часткою квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] та спадкоємців не має, а також продовжує відкрито, безперервно володіти вказаною квартирою , поводиться з вказаним житлом, як власник, сплачує за нього комунальні послуги, на дане майно не претендують інші особи, Закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю . Заперечення представника відповідача судом спростовуються з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи. На стягненні із відповідача судового збору позивач не наполягала.

Outcome: approved