Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

29 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд», ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 32 620 грн 62 коп. Обґрунтовано позов тим, що 21 жовтня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] було укладено в електронній формі Договір про відкриття кредитної лінії № 1290-4238 на суму 18000,00 грн. Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена. Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 17 березня 2025 року ухвалено заочне рішення, оскільки відповідачка в судові засідання не з`являлась. Ухвалою від 14 липня 2025 року заочне рішення скасоване по заяві відповідача та призначено справу до розгляду за правила спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 28 липня 2025 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку суддя Костюкова Т.В. прийняла справу до свого провадження з призначенням судового засідання на 28 серпня 2025 року . Відповідач у заяві про перегляд заочного рішення заперечує проти позову, вказує, що спірним є питання укладення Договору на відкриття кредитної лінії від 21.10.2023 року № 1290-4238, так як надана роздруківка вказаного договору без підпису позичальника, що свідчить про його неукладеність, в матеріалах справи відсутні первинні платежі та розрахункові документи про надання кредитних коштів відповідачу та про фактичне отримання нею вказаних коштів. Крім того, нарахування процентів у розмірі 23118,31 грн не є співмірним тілу кредиту у сумі 9502,31 грн, суперечить принципу розумності та добросовісності , з урахуванням чого відповідачка просить суду зменшити розмір відсотків щонайменше до заявленого розміру заборгованості за кредитом - 9502,31 грн. Позивач та представник позивача будучи належним чином повідомленими про час, місце та дату судового розгляду , явку представника не забезпечили ( а.с 98-99) Відповідач в судовому засіданні пояснила, що дійсно отримала кредит в сумі 18000 грн від позивача та його погашала, однак останнього платежу здійснити не змогла через проходження лікування, внаслідок чого утворилася заборгованість по відсотках, яку вона з її доходів погасити не спроможна, просить суд їх зменшити, бо вони є несправедливими. Заслухавши відповідача, дослідивши обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 жовтня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1290-4238, згідно умов якого останній надано кредит в розмірі 18 000,00 грн строком на 300 днів до 15.08.2024, зі сплатою відсотків - 1,50 % за кожен день користування, Дата видачі кредиту 21.10.2023 року. (а.с. 11-17). Невід`ємною частиною цього Договору є Правила відкриття кредитної лінії, Паспорт споживчого кредиту, Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором (а.с.18-25, 28-30). Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що він укладається сторонами у вигляді електронного документу у розумінні ЗУ «Про електронну комерцію» Пунктом 3.3 Договору визначено, порядок його підписання, зокрема використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (пароля) А1836, про що свідчить п. 12 договору - реквізити сторін ( а.с 17 зворот.) Також, 21.10.2023 [PERSON] за допомогою вказаного одноразового ідентифікатора підписала правила відкриття кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту за договором . У п.12 Договору про відкриття кредитної лінії №1290-4238 зазначено номер особистого електронного платіжного засобу відповідача: [NUMBER] . 21.10.2023 позивач перерахував на вказану відповідачем картку № [NUMBER] грошові кошти в сумі 18000,00 грн, що підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту та листом АТ КБ «Приватбанк» ( а.с.31-41,42). Згідно з довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» видача коштів за кредитним договором №1290-4238 від 21.10.2023 [PERSON] здійснювалася за допомогою системи LiqPay. Пунктом 1 частини другої\~статті 11 Цивільного кодексу України \~передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 12\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~ст.12 цього Закону\~є оригіналом такого документа. Статтею 629 Цивільного кодексу України\~ передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою\~статті 509 Цивільного кодексу України\~визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 Цивільного кодексу України\~передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивачем зазначено, що свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідач здійснила часткову оплату в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1290-4238 від 21.10.2023 року, шляхом здійснення платежів, зазначених у розрахунку заборгованості за Кредитним договором ( а.с. 43-45). Сплачуючи кредит, [PERSON] вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного Кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у Постанові від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц, а саме: «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу». Суд зауважує, щодо Договір підписаний сторонами у порядку, який був погоджений ними. Зокрема [PERSON] підписала Договір, Правила відкриття кредитної лінії, Паспорт споживчого кредиту, Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором, електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (пароля) А1836. В судовому засідання відповідач підтвердила факт отримання та користування грошовими коштами та часткову їх сплату за кредитним договором №1290-4238 від 21.10.2023 року. Дана обставина підтверджується розрахунком з якого слідує, що після платежів здійснених відповідачкою заборгованість за тілом кредиту станом на 08.08.2024 року становить 9502,31 грн, а не 18000 грн. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що договір є укладеним у вигляді електронного документу у розумінні ЗУ «Про електронну комерцію», факт перерахування коштів підтверджується як письмовими доказами ( а.с 31,42) так і діями відповідачки щодо сплати заборгованості , що є дією, яка свідчить про визнання нею боргу за кредитним договором. В подальшому, відповідач всупереч умовам Кредитного договору, ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, порушила вищезазначені умови Кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернула в повному обсязі кредит Кредитодавцю, а також не виконала в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед Кредитодавцем за Кредитним договором. Так, згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 08 серпня 2024 року становить 32 620,62 грн, до якої входить: 9\~502 грн 31 коп.\~- заборгованість за кредитом, 23 118 грн 31 коп.\~- заборгованість за нарахованими процентами (а.с. 43-45 зворот.). Дану суму просить стягнути позивач. Відповідач просить суд зменшити суму відсотків , так як їх нарахування в розмірі 23 118 грн 31 коп. не відповідає засадам справедливості , добросовісності та розумності. Щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді процентів й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням того, що кредит був наданий у сумі 18000 грн, відповідачка внесла на погашення суми кредиту 33253,53 грн, позивач ставить до стягнення суми 23 118 грн 31 коп. заборгованість за нарахованими процентами, суд приходить до висновку, що розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим проходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів і встановлення їх в розмірі 9000 грн., що узгоджуться з пунтом 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягненню за кредитним договором станом на 08 серпня 2024 року становить 18502,31 грн, до якої входить: 9 502 грн 31 коп. - заборгованість за кредитом, 9000 грн - заборгованість за нарахованими процентами У частині першій статті 141ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просить стягнути із відповідача 32620,62 грн. Водночас судом вирішено стягнути 18502,31 грн, що становить 56,72 %. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі: (2422,40 грн *56,72 %)= 1373,99 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial