Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

29 січня 2020 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати його таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона разом з відповідачем та третіми особами зареєстровані в зазначеній квартирі. Позивач є наймачем, оскільки квартира не приватизована. [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2014 року, його місцезнаходження позивачу невідоме. Позивач разом з третіми особами сплачують за всіх зареєстрованих осіб комунальні послуги. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та з 2014 року жодного разу не з`являвся у ній, його речі відсутні. Відповідач добровільно залишив квартиру, впродовж тривалого часу не проживає, в ній відсутні його особисті речі, він визначив собі інше місце для проживання, не цікавиться житлом, не приймає участі в його утриманні, позивач вважає причину тривалого не проживання [PERSON] у квартирі неповажною, посилаючись на положення ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кватирою. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року визнано [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16 березня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Сандугей І.В. подав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що відповідач вселився до спірної житлової площі разом з іншими членами сім`ї відповідно до ордеру № 789 від 12 грудня 1986 року. Зареєстрований в квартирі з 21 червня 1988 року. З житла тривалий час не вибував. Твердження позивача щодо його непроживання з 2014 року в спірній квартирі не відповідають дійсності. Зазначає, що на підтвердження факту відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься жодного доказу, яким міг бути зокрема акт обстеження на факт непроживання особи за місцем реєстрації або акт обстеження житлових умов. Відповідач не вибував із зареєстрованого місця проживання, у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців. Вказав, що позивач [PERSON] сама не мешкає в спірній у квартирі, а з 1998 року проживає в приватному будинку в Чернігівській області. В квартирі мешкає брат разом з сім`єю. Брат постійно створював перешкоди в доступі до квартири, періодично змінював ключі і не допускав до житла. З огляду на вказане відповідач був змушений періодично шукати місце для ночівлі, здебільшого ночував на роботі. Також вказував, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, право на проживання в якому він має. Відповідач не має у власності іншого нерухомого майна, тому рішення про позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням фактично виселить відповідача на вулицю та зробить його безхатьком. 05 квітня 2023 року позивачем подано пояснення щодо відзиву [PERSON] , в якому вказує що причинами, що спонукали звернутися з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є розмір комунальних послуг, які нараховуються, але не сплачуються відповідачем, наявність відкритих щодо відповідача виконавчих проваджень через кредитні заборгованості колекторські фірми приходять до житла, вимагають повернення за відповідача боргів, чинять тиск. Доводи відповідача про здійснення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою є неправдивими. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року позовні вимоги задоволено. Визнано [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Сандугея І.В. залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова мотивована тим, що суди не оцінили доводи [PERSON] про те, що у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї відповідач міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців; не надали оцінки твердженням відповідача про те, що він може стати безхатченком внаслідок задоволення позову, оскільки у нього відсутнє у власності інше житло. Твердження судів про те, що понад сім років відповідач проживає у гуртожитку, який наданий роботодавцем, а також що він не позбавлений можливості винаймати житло, не свідчить про пропорційність втручання у його право на житло, за умови наявності у відповідача права проживання у спірній квартирі. 08.10.2024 Оболонський районний суд м. Києва отримав матеріали справи від Верховного Суду. Протоколом автоматизованого розподілу справ від 09 жовтня 2024 року визначено головуючим суддю Пукала А.В. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року цивільну справу було прийнято до свого провадження. Судом вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 23 грудня 2024 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням було повернуто заявнику. 02 січня 2024 року від позивача та третьої особи [PERSON] надійшли додаткові пояснення, у яких вони звернули увагу на додаткові докази, які підтверджують факт непроживання відповідача у квартирі, відсутність звернень з цього приводу до правоохоронних органів. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, від 18 березня 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зазначив, що фактично квартирою користуються позивач, [PERSON] та його доньки, тоді як відповідач не проживає у ній орієнтовно з 2014 року; сам відповідач у своїх поясненнях визнав непроживання щонайменше з 2016 року. На думку позивача, відповідач понад шість місяців відсутній у житлі без поважних причин, участі в утриманні квартири не бере, інтерес до житла втратив, а його реєстрація покладає на інших мешканців додатковий тягар зі сплати комунальних послуг і призводить звернень його кредиторів. Представник позивача зауважив, що первинні заперечення відповідача ґрунтувалися на тому, що він нібито періодично проживав у квартирі або був відсутній менше шести місяців, а також на твердженнях про перешкоди у користуванні житлом з боку [PERSON] . Згодом відповідач посилався виключно на перешкоди з боку третьої особи. Надана відповідачем медична документація не підтверджує причинного зв`язку між його станом здоров`я та конфліктами і не охоплює період, що має значення для спору; інших доказів на підтвердження своїх пояснень відповідач не надав. Представник наголосив, що відповідач не звертався до компетентних органів з приводу користування квартирою чи перешкод у користуванні, що підтверджено доказами, які було додатково надано суду в ході розгляду справи. Представник звернув увагу, що поведінка відповідача свідчить про відсутність інтересу до житла: відповідач тривалий час не проживає у квартирі, витрат на її утримання не несе, проблеми співмешканців, спричинені його реєстрацією, не усуває. Разом з тим відповідач визнав свою відсутність понад шість місяців, але не подав до наймодавця або до суду заяв про продовження строку збереження права користування, що додатково свідчить про відсутність правових підстав для збереження за ним такого права. У зв`язку з викладеним просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Треті особи в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову та послався на позицію Верховного Суду у справі № 520/7767/19, за якою позбавлення житла є крайньою формою втручання у право на житло, тому необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача у квартирі та факт втрати інтересу до користування нею. За твердженням представника відповідача, непроживання відповідача у квартирі зумовлене об`єктивними обставинами: конфліктом з братом [PERSON] та неналежними умовами проживання, оскільки у двокімнатній квартирі мешкає четверо осіб; також періодично проживає позивач. Представник відповідача зауважив, що свідки позивача підтвердили лише факт його непроживання, проте причин не підтвердили; разом з тим свідки відповідача засвідчили, що він вимушено ночував у під`їзді та парку, звертався до них із проханням переночувати. На думку представника відповідача, мотивом подання позову є позбавлення його права на участь у приватизації квартири. Відповідач наголосив, що у разі позбавлення його права на житло він стане безхатченком, оскільки іншого житла (гуртожитку) не має, тобто це становитиме непропорційне втручання у його права. Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши думку позивача, відповідача, третіх осіб та покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 грудня 1986 року [PERSON] з сім`єю у складі чотирьох осіб (чоловік - [PERSON] , сини - [PERSON] , [PERSON] ) виданий ордер № 789 на вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з реєстру територіальних громад м. Києва станом на 27 листопада 2019 року у квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з відповіддю Оболонського Управління поліції ГУ НП від 20 грудня 2019 року встановлено, що відповідач [PERSON] у період з 2017 року з письмовими та усними заявами до управління не звертався. Згідно з листом Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 грудня 2019 року з 01.07.2015 письмових заяв від [PERSON] щодо чинення йому перешкод у праві користування квартирою не надходило. Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , витрати з утримання квартири несуть [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав за [PERSON] не зареєстроване нерухоме майно на праві власності. Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.11.2024, складеного мешканцями під`їзду, у якому розташована спірна квартира, нею користуються позивач, третя особа та онуки відповідача; речі належать цим особам; інших мешканців і речей інших осіб не виявлено; відповідача у квартирі, під`їзді чи біля будинку не бачили з 2013 року; випадків недопуску до квартири або під`їзду не встановлено; відомостей про поважні причини відсутності або створення перешкод у користуванні житлом немає. Згідно з листом Оболонського УП ГУНП в м. Києві від 14.11.2024 № 242325-2024 у період з 2013 року до дати відповіді зареєстровано лише одне звернення (14.07.2014) мешканців будинку («невідомий чоловік стукає в двері»), інших звернень про порушення громадського порядку чи ночівлю в місцях загального користування не було. Згідно з листом від 15.11.2024 № 242323-2024 за результатами перевірки встановлено, що у квартирі проживає родина [PERSON] (4 особи), а [PERSON] не проживає понад 10 років. 17.01.2023 [PERSON] звертався до Оболонського УП ГУНП в м. Києві із заявою щодо неправомірних дій з боку членів родини, а саме перешкод у користуванні квартирою. Вказану заяву було розглянуто, заходи реагування не вживалися. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий із відповідачем близько 20 років. Приблизно 7-8 років тому у нього розпочалися проблеми з доступом до квартири: відповідача до житла не допускали, ключів він не мав, тому не міг потрапити всередину. Унаслідок цього він ночував у під`їздах, переходах та у знайомих; такі випадки траплялися багаторазово. Свідок кілька разів проводжав його до під`їзду для ночівлі. Свідком сварок із братом він не був. Відповідач часто повертався додому пізно. Свідок [PERSON] повідомив, що відповідач звертався до нього з проханням тимчасово проживати у нього через відсутність житла. За словами свідка, відповідач стверджував, що родичі перешкоджають йому потрапити до квартири та користуватися житлом. Свідок [PERSON] показав, що відповідач не мав можливості користуватися квартирою, про що неодноразово повідомляв. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що [PERSON] знають, але з 2014 року жодного разу не бачили в під`їзді чи біля під`їзду за місцем реєстрації. В спірній квартирі відсутні його особисті речі, він не сплачує за житло-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. Жодних випадків недопуску до спірної квартири, сварок біля квартири свідки також не бачили. При цьому свідки повідомили, що квартира розташована на першому поверсі напроти входу у під`їзд, тому її двері, та все що відбувається біля неї останні бачать щоразу як заходять чи виходять з під`їзду (тобто, щонайменше декілька разів на день). Фактів ночівель у під`їзді будь яких осіб свідки також не бачили, при цьому повідомили, що за плануванням під`їзд невеликий, що унеможливлює заховатись в під`їзді для перебування в ньому у такий спосіб, щоб тебе не побачили. Крім того, доступ до під`їзду перекритий, на вхідних дверях встановлено домофон. Крім зазначеного, свідки повідомили що часто бачать в під`їзді та інколи спілкуються із мешканцями спірної квартири ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Рідше бачать [PERSON] . [PERSON] свідки також знають, але не бачили його приблизно з 2014 року, чому останній покинув квартиру останнім їм невідомо. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з положень 71, 72 ЖК України саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Але це не звільняє відповідача від процесуального обов`язку доведення обставин та надання доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позовних вимог. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Позивач зазначив, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі. Зазначені обставини підтверджені доказами та не спростовувалися у судовому засіданні відповідачем. Крім того, судом встановлено, що відповідач не використовував правові механізми з метою відновлення своїх житлових прав, зокрема, не звертався до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації як власника квартири, який надав йому право користуватися нею, до органів поліції із заявами з приводу перешкод у користуванні житлом. Також відповідач не намагався захистити свої житлові права у судовому порядку. Єдине звернення відповідача до органів поліції датоване 17.01.2023, тобто через 3 роки після звернення позивача до суду. Разом з тим, як повідомили у судовому засіданні свідки, відповідач тривалий час був фактично позбавлений житла, про що свідчили неодноразові випадки, коли він ночував у знайомих, під`їздах, інших непристосованих для цього місцях. При цьому суд враховує пояснення відповідача, що неприязні стосунки з братом, а також той факт, що у квартирі, яка складається з двох кімнат, проживало 4-5 осіб, у тому числі дві неповнолітні доньки [PERSON] , що створювало певні об`єктивні перешкоди у можливості користуватися житлом. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц. Верховний Суд, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, вказав, серед іншого, що твердження судів про те, що понад сім років відповідач проживає у гуртожитку, який наданий роботодавцем, а також що він не позбавлений можливості винаймати житло, не свідчить про пропорційність втручання у його право на житло, за умови наявності у відповідача права проживання у спірній квартирі. Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не має у власності чи користуванні будь-якого іншого житла. Як повідомив відповідач та підтвердили свідки, вимушений ночувати у знайомих, непристосованих для цього місцях, тобто фактично є безхатьком. За таких обставин, позбавлення його права користування квартирою, яке йому було надано у законний спосіб, становитиме непропорційне втручання у його право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на що звернув окрему увагу Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2024 року. Отже, враховуючи баланс інтересів сторін, оцінивши відповідність втручання у права особи меті, яку воно переслідує, та наслідки такого втручання для сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed