Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

ТзОВ «Таліон Плюс» звернулось до суду із позовною заявою, в якій просять стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № 367344259 від 19.08.2024 року в розмірі 87 342,61 грн. та понесені судові витрати на оплату судового збору і правової допомоги. Свої вимоги мотивує тим, що 19.08.2024 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір № 367344259, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти з урахуванням усіх траншів у розмірі 27000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, та зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування відповідно до умов, зазначених в договорі та додатках до нього. Грошові кошти були перераховані товариством на банківську картку № [NUMBER] , яка була вказана відповідачем при укладенні договору. Однак, в порушення умов договору та правил позичальник не повернув надані кредитні кошти та не сплатив проценти за їх користування в обумовлені сторонами строки. 19.11.2024 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № МВ-ТП/9, відповідно до якого ТзОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника [PERSON] . Відповідно до Реєстру боржників від 13.09.2023 року до Договору факторингу № МВ-ТП/9 від 19.11.2024 року, ТзОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 65 608,03 грн. Станом на подання позову до суду заборгованість відповідача становить 100842,16 грн. Проценти за договором після його розірвання не нараховуються. Проте, позивач самостійно визначає обсяг та склад позовних вимог, що підлягають до стягнення, тому просять стягнути частину заборгованості за договором, яка становить 87 342,61 грн., в т.ч. заборгованість по кредиту - 26999,10 грн., заборгованість за користування кредитом - 60343, 51 грн. Позивач не включає до позовних вимог розмір штрафних санкцій. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, внаслідок чого ТзОВ «Таліон Плюс» змушене звернутись до суду. Згідно ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 25.04.2025 р., цивільна справа 15.05.2025 р. надійшла до Конотопського міськрайонного суду Сумської області, за територіальною підсудністю, ухвалою судді від 19.05.2025 року прийнята до провадження та призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. з повідомленням сторін. 09.06.2025 р. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю заперечує. Свою позицію мотивує тим, що позивачем не доведено, що наявний в матеріалах справи договір кредитної лінії було створено у порядку, визначеному ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженої на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документу. Наголошує, що не укладав договір кредитної лінії в наданій позивачем редакції, відповідно не погодив кредитну ставку та інші кабальні умови кредитування. Жоден доказ не підтверджує , що саме цю редакцію договору він розумів та узгодив. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження переходу до позивача прав вимоги в такій сумі, яка вказана в додатках до договору факторингу. Також, відсутні докази перерахування коштів, не відомо кому належать карткові рахунки , на які переказано кошти, тому неможливо встановити належність рахунку саме йому. Крім того, вартість послуг адвоката в розмірі 5000 грн. є завищеною і неспівмірною з обсягом виконаних робіт. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача ТзОВ «Таліон Плюс» подав відповідь на відзив, в якому вказує, що відповідач жодним чином не довів законність і правильність, аргументованість своїх заперечень та не підтвердив їх належними та допустимими доказами. Крім того, відповідач 18.09.2024 р. здійснив оплату на погашення процентів за користування кредитними коштами в сумі 4030 грн., що в свою чергу спростовує будь які заперечення відповідача, вказані у відзиві щодо невизнання умов договору. Відповідач зловживає своїм процесуальним правом і намагається уникнути від виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19.08.2024 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 367344259, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 27000 грн. до 1826 днів, з врахуванням всіх траншів, на умовах строковості, зворотності, платності. Відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування відповідно до умов, зазначених в договорі та додатках до нього. Кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 11014 грн,. другий та решта траншів надаються позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах, передбачених договором. Строк дисконтного періоду складає 30 днів з дати отримання позичальником першого траншу. Для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 1652,10 грн. Кожен окремий транш надається позичальнику на його рахунок використовуючи реквізити платіжної картки 5168-75ХХ-ХХХХ-9261. Рекомендована дата дострокового повного повернення всієї суми кредитів за всіма траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування -18.09.2024 р. а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу. Кінцева дата повернення визначена 18.09.2029 р. Базова процентна ставка 547,50% річних ( при виконанні умов, передбачених договором можуть надаватися знижки до рівня дисконтної ставки: 3,65%-547,50% або індивідуальної ставки: 365,00-547,50%), зниженою процентною ставкою 581,08 % річних (або 1,59 % в день). Загальні витати за кредитом за базовою процентною ставкою склали 4956,30 грн.( з припущення надання знижки до дисконтної ставки 1652,10) , орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за базовою процентною ставкою за весь строк користування кредитом ( у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії тощо) склала 15970,30 грн. ( з припущення надання знижки до дисконтної ставки 12666,10), реальна річна процентна ставка, процентів річних 9089,90, штрафи 5000% від суми простроченого платежу, у разі порушення строку оплати будь якого з платежів на 14 і більше календарних днів, але не більше 50% від суми кредиту, яка знаходиться у позивача на день прострочення. (а.с.18-34). ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику [PERSON] грошові кошти: в сумі 11014 грн., шляхом їх перерахування 19.08.2024 р., 11805 грн. шляхом їх перерахування 19.08.2024 р. та 4181 грн. шляхом їх перерахування 20.08.2024 р. на картку позичальника [NUMBER] , відкриту в АТ «Приватбанк», яку він вказав при оформленні кредиту, що вбачається із кредитного договору та листів ТОВ «ПрофітГід» на підтвердження перерахування коштів по кредитному договору № 367444259. ( а.с.38 зв.,39) Ухвалою суду від 23.07.2025р. витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про рух коштів по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зокрема на дату отримання кредитних коштів декількома траншами, а саме: 19.08.2024 року у розмірі 11 805,00 грн;19.08.2024 року у розмірі 11 014,00 грн;20.08.2024 року у розмірі 4 181,00 грн. (а.с.123). Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] в Банку емітовано картку № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ) на яку здійснено переказ коштів за період 19-08-2024,19-08-2024,20-08-2024 р.р., в сумі 11805 грн, 11014 грн. та 4181 грн. Таким чином спростовується твердження відповідача про те, що відсутні докази перерахування йому кредитних коштів. Що стосується заперечень [PERSON] з приводу того, що він не укладав кредитного договору, в такому відсутній його підпис, як позичальника, і що саме такий правочин підписувався електронним підписом уповноважених на те осіб з можливістю ідентифікувати підписантів договору, суд зазначає наступне. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Таким чином будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномуст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п.6 ч.1ст.3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. В даному випадку відповідач, укладаючи договір, пройшов верифікацію, тим самим підтвердив актуальність та належність його персональних даних, в тому числі і фінансового мобільного номеру [NUMBER] , який був вказаний останнім при заповненні заяви на отримання кредиту та є ідентичним тому, що вказаний у відзиві відповідачем при заповнення особистих даних. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 227/3760/19-ц від 26.10.2022 вказано наступне: «Товариством було проведено ідентифікацію та верифікацію позивача відповідно до чинного законодавства та положень НБУ, що дало змогу встановити особу, яка бажає укласти договір, а саме - позивач, твердження суду проте, що через специфіку укладення та безпосереднього підпису таких договорів неможливо встановити особу, що його укладала та підписувала є таким, що не відповідає дійсності». Отже, укладаючи та підписуючи договір одноразовим ідентифікатором, відповідач розумів, погоджувався та визнавав умови та основні зобов`язання, зазначені у ньому. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку що договір про надання кредиту від 19.08.2024р. № 367344259 підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора - SEAQ.( а.с.31.) У договорі на отримання кредиту вказані усі анкетні дані відповідача, серія і номер паспорту громадянина України, РНОКПП, місце проживання, номер картки на яку виданий кредит 5168-75ХХ-ХХХХ-9261, також міститься електронний підпис. Тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Відтак суд критично ставиться до позиції відповідача про неукладення ним кредитного договору № 367344259 від 19.08.2024 р. із позивачем. 19.11.2024 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № МВ-ТП/9, відповідно до якого ТзОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника [PERSON] ( а.с.9 зв.-12). Відповідно до Реєстру боржників від 13.09.2023 року до Договору факторингу № МВ-ТП/9 від 19.11.2024 року, ТзОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 65608,03 грн. (а.с.13). Щодо твердження відповідача про відсутність доказів отримання новим кредитором прав вимоги, суд зазначає, що матеріали справи містять копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 30.12.2024 р., відповідно до якої ТзОВ «Таліон Плюс» перерахувало ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 3103171,18 грн. плати за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № МВ-ТП/9 від 19.11.2024 р. ( а.с.14) Так, станом на подання позову до суду заборгованість відповідача становить 100842,16 грн., проте позивач самостійно визначає обсяг та склад позовних вимог, що підлягають до стягнення, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором в розмірі 87 342,61 грн., в т.ч. заборгованість по кредиту - 26999,10 грн., заборгованість за користування кредитом - 60 343, 51 грн. , що підтверджується розрахунком в матеріалах справи ( а.с.14 зв.-17). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання належним чином, що спричинило виникнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання умов кредитного договору [PERSON] були порушені права позивача. Також, суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача про порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неправомірного нарахування процентів, оскільки такі нараховані у межах визначеного договором строку кредитування. При належному виконанні договірних зобов`язань грошова сума нарахованих відсотків залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Кредит надавався відповідачу на строк 1826 днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома у момент укладення договору. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с. 15), на виконання умов кредитного договору відповідачем 18.09.2024р. здійснено платіж в розмірі 4 029,10 грн. на погашення відсотків, що спростовує його твердження про неукладення кредитного договору 19.08.2024р., неотримання коштів, тощо. Щодо інших наведених у відзиві відповідачем мотивів як на підставу відмови у позові, такі не заслуговують на увагу і жодним чином не спростовують його заборгованість. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Також, п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч.1 п.1 ч. 3 ст. 133 та ч.1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію договору про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 р., укладеного між ТзОВ «Таліон Плюс» та Адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій», додаткову угоду №351 від 30.12.2024 р.про порядок сплати послуг адвокатського об`єднання за надання правової допомоги у справі клієнта до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 367344259 від 19.08.2024 р., акт у приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2024 р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Колінько А.В., ордер на надання правничої допомоги, платіжну інструкцію від 30.12.2025 р. згідно договору № 5 від 02.12.2024 р. та додаткової угоди № 351 від 30.12.2024 р. ( а.с.43-50) Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає обґрунтованими вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 5000 грн. який, на переконання суду, є співмірним із наданими адвокатом послугами та складністю справи, та приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на оплату послуг адвоката, пов`язані із складанням, поданням до суду цивільного позову в заявленому розмірі . Саме такий розмір відповідає критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. А тому, оцінюючі представлені позивачем докази та наведені аргументи, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Outcome: approved