Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

У серпні 2024 року представник Інтернет Інвестментс Груп Лімітед (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), у якому просив суд: стягнути з відповідачки на користь позивача грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави, у розмірі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро, а також 3% річних у розмірі 1 634,19 дол. США та 510,26 Євро, судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2021 між позивачем та відповідачкою було досягнуто усної домовленості, згідно якої позивач перераховуватиме кошти для вирішення її поточних питань в Україні, з перспективою в подальшому оформити відповідний договір про надання послуг в письмовій формі. В результаті відносин, які не відбулись, за період з 14.12.2021 по 07.06.2022 відповідачка отримала від позивача кошти в загальній сумі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро. Як стало позивачу відомо в подальшому, відповідачка не уклала з позивачем договір, не приступила до виконання обумовлених питань, які були їй доручені для виконання, не надала жодного звіту про виконання доручень позивача. Оскільки договір між позивачем і відповідачкою укладено не було, заплановані послуги/роботи фактично не були надані, на думку позивача, відповідачка не має правових підстав утримувати кошти позивача. Від відповідачки не було надано підтверджуючих документів щодо здійснення будь-яких дій, спрямованих на виконання домовленостей в частині цільового використання отриманих від позивача коштів. В зв`язку з чим, позивач на електронну адресу відповідачки направив претензію, однак у встановлений строк до 25.07.2024 відповіді на претензію отримано не було. Оскільки відповідачка не повернула кошти у відповідь на претензію позивача, то від моменту отримання коштів від позивача на суму неповернутих коштів позивачем нараховано 3% річних. На підставі зазначеного позивач просив суд про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2024 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.08.2024 позовну заяву залишено без руху. 26.08.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 24.09.2024 від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву у якому він заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що відповідачка є незалежною кураторкою художньої галереї сучасного мистецтва в Києві під назвою The Naked Room (ТОВ «Нейкід Рум»), а також одним із бенефіціарних власників зазначеної галереї. За період з 14.12.2021 по 07.06.2022 відповідачка отримала від позивача кошти в загальній сумі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро, як гонорар за проведення та організацію презентації в рамках Українського павільйону на 59-ій Венеційській бієнале у 2022 році мистецького проєкту «Фонтан виснаження. Висока вода» у період з 23.04.2022 по 27.11.2022. Отримані від позивача кошти були витрачені відповідачкою виключно на організацію участі України в 59-ій Венеційській бієнале, як куратором, упорядником та організатором цього заходу. Доказом того, що на 59-ій Венеційській бієнале сучасного мистецтва Україну представляла саме галерея The Naked Room є інформація у відкритих джерелах в мережі Інтернет. Позивач був обізнаним про всі заходи та фінансові витрати, які вчинялись галереєю в особі відповідачки при організації участі України в 59-ій Венеційській бієнале в 2022 році. Представник компанії Інтернет Інвестментс Груп Лімітед, а саме її директор Бондаревський П.С. з 31.01.2022 був введений в склад бенефіціарних власників галереї The Naked Room, тому як співвласник має постійний і повний доступ до всієї інформації та подій, які відбувались в галереї, в тому числі і до фінансових видатків, їх розміри, призначення, отримувача. З моменту першого перерахування коштів позивач жодного разу не звертався до відповідачки усно чи письмово із запитом про звіти щодо проведених робіт, також не висловлював жодних претензій чи незгоди з діями чи проведеними витратами за коштами як галереї так і окремо відповідачки. Така мовчазна згода позивача свідчить про належне та повне відпрацювання відповідачкою отриманого нею гонорару та доводить відсутність рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності з боку відповідачки. Між сторонами відсутні договірні зобов`язання, тому позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти відповідачці, однак здійснював переказ коштів на рахунок відповідачки регулярно і протягом тривалого часу. 15.10.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про витребування у відповідачки виписки з рахунку про отримання нею грошових коштів від позивача в сумах 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро. 05.11.2024 від представника відповідачки надійшли заперечення. 29.01.2025 протокольною ухвалою суд ухвалив задовольнити клопотання представника позивача, подане 15.10.2024 про витребування доказів, витребував у відповідачки виписки з особового рахунку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.03.2025 витребувано у відповідачки виписку з рахунку про отримання нею від позивача грошових коштів у розмірі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро із зазначенням призначення відповідних платежів. 04.04.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі. 28.04.2025 від представника відповідачки, на виконання ухвали суду від 31.03.2025, надійшли витребовувані документи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у ньому, просив задовольнити. Представник відповідачки заперечив проти позову посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачки, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. В період з 14.12.2021 по 07.06.2022 позивач на рахунок відповідачки здійснив перекази грошових коштів в загальній сумі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро, а саме: -14.12.2021 - 4 500,00 дол. США; -21.12.2021 - 4 989,17 дол. США; -14.01.2022 - 4 500,00 дол. США; -15.02.2022 - 5 000,00 дол. США; -16.03.2022 - 2 000,00 дол. США; -13.05.2022 - 3 800,00 Євро; -07.06.2022 - 3 800,00 Євро. Факт переказу позивачем грошових коштів у зазначеному вище розмірі на рахунок відповідачки і отримання нею цих коштів підтверджується фінансовими документами, копії яких містяться в матеріалах справи, і такі обставини не оспорюються відповідачкою. Призначенням платежу в усіх фінансових документах про перерахування грошових коштів зазначено як гонорар. Позивач у позовній заяві стверджує, що в грудні 2021 року між позивачем та відповідачкою було досягнуто усної домовленості, згідно якої позивач перераховуватиме кошти для вирішення її поточних питань в Україні, з перспективою в подальшому оформити відповідний договір про надання послуг в письмовій формі. Відповідачка отримала від позивача грошові кошти в загальній сумі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро, однак не уклала з позивачем договір, не приступила до виконання обумовлених питань, які були їй доручені для виконання, не надала жодного звіту про виконання доручень позивача, а тому, на думку позивача, у відповідачки відсутні правові підстави для утримання зазначених коштів. Посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у зазначеному розмірі в примусовому порядку. Відповідачка визнає факт отримання від позивача коштів у зазначену розмірі. Стверджує про те, що отримані кошти є гонораром за проведення та організацію презентації в рамках Українського павільйону на 59-ій Венеційській бієнале у 2022 році мистецького проєкту «Фонтан виснаження. Висока вода». Зазначає, що отримані від позивача кошти були витрачені відповідачкою виключно на організацію вказаної презентації, як куратором, упорядником та організатором цього заходу. Позивач добровільно перераховував кошти на рахунок відповідачки, підстав для повернення позивачеві цих коштів немає. Згідно змісту позову, між сторонами не було укладено жодного договору про надання послуг чи виконання робіт, тобто між сторонами відсутні договірні відносини. Такі обставини не заперечуються учасниками справи. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Отже законодавство дозволяє укладати договори у спрощений спосіб шляхом обміну листами чи документами, з яких зрозуміло, що між сторонами є певна домовленість. Разом з тим позивач, стверджуючи про те, що між сторонами була досягнута певна усна домовленість на підставі чого позивач здійснював відповідачці переказ грошових коштів, жодних доказів на підтвердження таких доводів до суду не подав. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17 зазначив, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. При визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 11.01.2023 у справі №548/741/21, від 17.04.2024 у справі №127/12240/22. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Судом встановлено, що в період з 14.12.2021 по 07.06.2022 позивач здійснював регулярне перерахування грошових коштів на рахунок відповідачки (сім платежів різними сумами) зазначаючи, що призначенням платежів є гонорар. При цьому, позивач добровільно перераховував кошти відповідачці, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому суд вважає, що поведінка позивача є суперечливою. Позивач перераховував відповідачці кошти тривалий час, регулярно, різними сумами, що виключає жодну помилку з боку позивача в частині отримувача, зазначаючи, що призначенням платежу є гонорар. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачкою відсутні договірні відносини про надання послуг/виконання робіт, позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти відповідачці, однак здійснював переказ коштів на її рахунок протягом тривалого часу, регулярно, а тому його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами, і такі не підтверджують факт безпідставності отриманих відповідачкою коштів, які були перераховані на її рахунок позивачем. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідачки коштів у розмірі 20 989,17 дол. США та 7 600,00 Євро та про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідальність в порядку ст. 625 ЦК України настає у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки суд за результатами розгляду цієї справи дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки коштів у зазначеному вище розмірі, похідні вимоги позову про стягнення з відповідачки штрафних санкцій, розрахованих на підставі ст. 625 ЦК України, також задоволенню не підлягають. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: dismissed