Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

29.07.2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Довгого Д.О. звернувся до суду з наданим позовом до Миколаївської обласної прокуратури про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом звільнення майна з-під арешту, мотивуючи тим, що позивачу на праві приватної власності належить рухоме та нерухоме майно, зокрема, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У 2012-2014 роках в провадженні слідчих органів перебувала кримінальна справа № 12250412. 20.09.2012 слідчим СУ ГУМВС України в Київській області С.С.Жадлун винесено постанову у кримінальній справі № 12250412 про накладення арешту на майно обвинуваченого [PERSON] , відомості щодо якої внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 13071543. При цьому в той же період розслідувалася кримінальна справа № 12800003 відносно [PERSON] . В подальшому кримінальна справа № 12250412 була об`єднана з матеріалами кримінальної справи № 12800003. Після введення в дію КПК України в новій редакції вказані кримінальні справи розслідувалися у кримінальному провадженні № 12012100010000030, з якого було виділено кримінальне провадження № 12012100010000031 відносно Позивача, у тому числі були виділені процесуальні рішення в частині запобіжних заходів, накладення арешту на належне йому нерухоме майно тощо. 02.04.2014 кримінальне провадження № 12012100010000031 для організації подальшого досудового розслідування направлено до Первомайської міжрайонної прокуратури (в подальшому Первомайська міжрайонна прокуратура Миколаївської області після низки змін в системі органів прокуратури України перейменована в Первомайську окружну прокуратуру Миколаївської області). У червні 2014 року Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ в кримінальній справі № 12800003 [PERSON] повністю виправдано, кримінальну справу закрито. 10.06.2014 кримінальне провадження № 12012100010000031 постановою Первомайського міжрайонного прокурора Буца Г.О. також було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Однак при закритті кримінального провадження прокурором не було вирішено питання припинення (скасування) арешту на належне Позивачу рухоме та нерухоме майно. За таких обставин вважає, що відсутні належні правові підстави для обтяження майна позивача в даний час, а існування такого арешту перешкоджає повноцінній реалізації права власності, тому просить скасувати зазначене обтяження. Ухвалою суду від 29.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Надіслано сторонам копії ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в цивільній справі; відповідачу копію позовної заяви з додатками. 06.08.2025 року від представника Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у справі відсутній спір про право між позивачем та відповідачем, адже Миколаївська обласна прокуратура не є особою, яка у будь-який спосіб порушує, не визнає чи оспорює право власності позивача. Заявлені позивачем вимоги про скасування арешту майна, відповідно до ст. 18 ЦПК України, не стосуються Миколаївської обласної прокуратури, оскільки скасування арешту майна шляхом внесення відповідних записів у Державний реєстр речових прав не входить до компетенції органів прокуратури. Зазначила, що з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що підставою арешту нерухомого майна належного позивачу є постанова слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СУ ГУМВС України в Київській області від 03.10.2012. Водночас позивачем доказів про порушення прав діями або бездіяльністю саме Миколаївською обласною прокуратурою, її посадовими особами, не надано, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача. Сторони, їх представники про розгляд справи повідомлені завчасно і належним чином. До початку розгляду справи будь-яких інших заяв, клопотань, доказів сторонами не подано. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Київській області Жадлун С.С. від 20.09.2012 року у кримінальній справі № 12250412 накладено арешт на майно обвинуваченого [PERSON] , а саме на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с.18-20/. З інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 15194353 від 23.12.2023 року вбачається, що на підставі постанови про накладення арешту на майно, к/с № 12250412, 20.09.2012, СУ ГУМВС України в Київській області, Слідчий відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності Жадлун С.С., вх. № 1617/02-40 від 03.10.2012 року накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 13071543 /а.с.39/. В подальшому кримінальна справа № 12250412 була об`єднана з матеріалами кримінальної справи № 12800003. Після введення в дію КПК України в новій редакції вказані кримінальні справи розслідувалися у кримінальному провадженні № 12012100010000030, з якого було виділено кримінальне провадження № 12012100010000031 відносно Позивача, у тому числі були виділені процесуальні рішення в частині запобіжних заходів, накладення арешту на належне йому нерухоме майно тощо. Постановою Первомайського міжрайонного прокурора радника юстиції Буца Г.О. від 10.06.2014 року кримінальне провадження № 12012100010000031 закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 та ч.3 ст. 212 КК України /а.с.30-38/. Однак при закритті кримінального провадження прокурором не було вирішено питання припинення (скасування) арешту на належне [PERSON] майно. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно Позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. При цьому накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, в тому числі, при закритті кримінального провадження. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України 2012 року завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закриття кримінальної справи (кримінального провадження) відповідне втручання у право власності втрачає свою легітимну мету та фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування грунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення (скасування) арешту майна Позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями КПК України 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював. Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності Позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення (відновлення) кримінальної справи стосовно Позивача. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивача питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496це 18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. 6 зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заход, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. У постанові від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 (провадження №14- 516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №766/21865/17 (провадження № 14- 181 це 19), якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.03.2023 в справі № 363/2043/20, провадження № 61-8835св22. Враховуючи факт закриття кримінального провадження стосовно Позивача за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у державних реєстрах про арешт, накладений за приписами КПК 1960 року, на належне Позивачу майно, який на сьогодні не скасований, справу про скасування арешту майна слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що відсутні будь-які правові підстави для існування обтяження у вигляді арешту майна [PERSON] , оскільки кримінальне провадження, в межах якого було накладено арешт, закрито постановою Первомайського міжрайонного прокурора радника юстиції Буца Г.О. від 10.06.2014 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Щодо твердження представника відповідача щодо звернення з позовом до неналежного відповідача в даній справі суд зазначає наступне. Згідно з ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом статей 46, 47 ЦПК України сторони мають бути наділені цивільними правоздатністю та дієздатністю. Згідно п.п.5.1, 5.4 п.5 Положення «Про організаційноштатну роботу в органах прокуратури», затвердженого Наказом Генерального прокурора № 82 від 06.04.2021 (зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора від 09.07.2025 № 179): - органи прокуратури утворюються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» і можуть функціонувати як юридичні особи або не мати такого статусу; - юридичними особами в системі органів прокуратури є Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури та спеціалізовані прокуратури (на правах обласних). Вони мають затверджені Генеральним прокурором структуру та штатний розпис; - органи прокуратури, які не мають статусу юридичної особи, функціонують у структурах та штатних розписах Офісу Генерального прокурора, обласних та прирівняних до них прокуратур; - у системі органів прокуратури функціонують окружні та спеціалізовані прокуратури (на правах окружних прокуратур). Вони не мають статусу юридичної особи і входять до структур і штатних розписів обласних та прирівняних до них прокуратур. На підставі викладеного Первомайська окружна прокуратура Миколаївської області, прокурорами якої ухвалювалися процесуальні рішення в наведеній кримінальній справі (кримінальних провадженнях), не має статусу юридичної особи та функціонує у структурі та штатному розписі відповідної обласної прокуратури, а відтак не може бути відповідачем у даній справі. Отже належним відповідачем є Миколаївська обласна прокуратура. Твердження відповідача про відсутність доказів, які б вказували на порушення прав діями або бездіяльністю саме Миколаївською обласною прокуратурою, її посадовими особами є помилковим, оскільки, закриваючи кримінальне провадження, саме прокурор не прийняв рішення про скасування арешту майна. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин суд вважає, що є підстави для скасування вищезазначеного обтяження, оскільки наявна заборона перешкоджає позивачу повноцінно здійснювати своє право власності, а в інший спосіб таке право не можливо відновити. Про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: approved