Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

До Володарського районного суду 04.03.2025 року звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. На підставу своїх вимог посилається на те, що 22.09.2008 року її мати [PERSON] подарувала їй житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Але, на момент укладення договору дарування, відповідно до пункту 5.4. Договору дарування, земельна ділянка, на якій розташований належний Дарувальнику житловий будинок, що передавався в дарунок Обдаровуваній, була не приватизована, оскільки Дарувальник розпочала процедуру приватизації, але на момент укладення договору дарування цей процес ще не був завершений. Так, на виконання заяви Дарувальника про надання їй у приватну власність земельної ділянки під належним їй будинком, сільська рада 22 січня 2008 року прийняла рішення №125 про надання безкоштовно у приватну власність [PERSON] 2 (двох) земельних ділянок, загальним розміром 0,32 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: 0,25 га - для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд та 0,7 га - для ведення особистого селянського господарства. Після чого Дарувальник звернулась до землевпорядної організації із заявою про виготовлення документації із землеустрою для належного оформлення та реєстрації за Дарувальником права приватної власності на ці ділянки. В подальшому, а саме 22 січня 2009 року, після того як документація на земельні ділянки були виготовлені, Зрайківська сільська рада своїм рішенням №234 від 22 січня 2009 року затвердила таку документацію, в тому числі і щодо земельної ділянки площею, 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку та господарських споруд та прийняла рішення про видачу державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку, що був виданий Дарувальнику аж 18 лютого 2010 року, серія: ЯК №698383 та був зареєстрований Відділом Держкомзему у Володарському районі Київської області в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером - 01.10.943.00096. Відповідно до даного державного акту про право приватної власності на землю земельній ділянці площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будинку та господарських споруд, на якій розташований вказаний вище житловий будинок, було присвоєно кадастровий номер 3221688701:01:002:0001. Таким чином, склалась така ситуація при якій Позивачка набула у власність житловий будинок - 11.10.2008 року, а право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок оформила на себе її мати 18.02.2010 року, тобто уже після переходу права власності на цей житловий будинок від неї до її дочки. В подальшому і аж до дати смерті, мати не здійснила передачу цієї ділянки Позивачці. В зв`язку з чим у Позивачки була відсутня інформація щодо долі цієї земельної ділянки. Після смерті матері у 2024 році, Позивачка звернулась до нотаріуса і тільки тоді дізналась про те, що земельна ділянка під її будинком була оформлена на її матір та в подальшому перейшла у власність до її брата - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.09.2024 року, виданого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Дубінською Л. І. та зареєстрованим в реєстрі за номером - 1-772. Відповідач зареєстрував за собою право власності 05.09.2024 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачка вказує, що неодноразово зверталась до Відповідача з пропозицією про вирішення питання щодо земельної ділянки в позасудовому порядку, а саме пропонувала, щоб Відповідач подарував земельну ділянку Позивачці, на що відповіді не отримувала. Такими чином, наразі існує ситуація, при якій право власності на житловий будинок [ADDRESS] , належить Позивачці, а право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, належить Відповідачу, що прямо порушує права Позивачки, оскільки відповідно до законодавства України, при переході права власності на житловий будинок переходить і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований. Саме тому, позивачка просить суд витребувати у приватну власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; [ADDRESS] ) земельну ділянку, площею- 0,25 га, кадастровий номер - 3221688701:01:002:0001 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд, на якій знаходиться належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок під номером [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, та просили позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення на офіційному сайті Володарського районного суду Київської області. Клопотань про відкладення до суду не надходило. За вищевикладених обставин суд, з урахуванням строків розгляду справи, часу знаходження справи у провадженні суду, поведінки відповідача та виконання ним свого обов`язку щодо явки в судове засідання, відсутності заяви про розгляд справи за його відсутності, вважає за можливе зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, передставника позивача, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.08.2008 року [PERSON] подарувала житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , своїй дочці [PERSON] , що стверджено Договором дарування житлового будинку від 22.08.2008 (а.с. 7-8). Факт родинних відсносин позивачки та спадкодавця стверджується наявними доказами які містяться в матеріалах справи. У позовній заяві позивачка вказала, що за життя її мати у 2009 році приватизувала земельну ділянку площею 0,2500 га., що стверджено державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯК № 698383 з цільовим призначенням будівництва та обслуговуванням житлового будинку (а.с. 9). Позивачка вказує, що у 2024 році, звернулась до нотаріуса і тільки тоді дізналась про те, що земельна ділянка під її будинком була оформлена на її матір та в подальшому перейшла у власність до її брата - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.09.2024 року, виданого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Дубінська Л. І. та зареєстрованим в реєстрі за номером - 1-772. Судом встановлено, що 05.09.2024 державним нотаріусом Володарської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1-772 спадкова справа №165/2020 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на земельну ділянку площею 0,2500 га розташованої на території [ADDRESS] , кадастровий номер 3221688701:01:002:0001, що належала спадкодацю на підтаві державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 698383 (а.с. 17). Відповідач зареєстрував за собою право власності 05.09.2024 року, що підтверджується Інформаційною довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно, яка додається до даної позовної заяви (а.с. 10). Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1279 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Згідно ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Обставина, на яку позивач фактично як на єдину посилається у своєму позові, це незаконність отримання у власність та володіння відповідачем спірної земельної ділянки, проте, свідоцтво про прийняття спадщини судом не визнано недійсним. З огляду на викладене, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , які у свою чергу не ґрунтуються на нормах діючого ЦК України та не обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed