Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

30 квітня 2025 року [PERSON] (далі Позивач) в особі представника адвоката Леонова Олександра Євгеновича, звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради (далі Відповідач) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] і після її смерті дочка Позивач подала заяву про прийняття спадщини до Першої чернігівської державної нотаріальної контори, де була відкрита спадкова справа № 15/2009. Позивач 24.07.2009 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами що знаходиться в [ADDRESS] . Також, до складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,0396 га, розташована в [ADDRESS] , яка була передана рішенням Чернігівської міської ради у приватну власність [PERSON] та Позивачу в рівних частках, однак здійснити оформлення своїх спадкових прав на вищевказану земельну ділянку Позивач не може, оскільки нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Підгайною Оленою Іванівною було повідомлено Позивача про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності. Вищенаведені підстави і слугували мотивами звернення Позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 01.05.2025 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам надано строк для подачі заяв по суті справи. Від представника Відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.03.2025 року №НВ-0700278782025, до даних кадастру внесено запис 10.03.2025 року про державну реєстрацію здійсненого Відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Волинській області земельної ділянки кадастровий номер 7410100000:02:034:0418, площею 0,0396 га на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виконаної 08.02.2025 року ФОП [PERSON] . Зазначена документація до Чернігівської міської ради не надавалася, що унеможливлює в свою чергу можливість ідентифікації земельної ділянки, її розміщення, площі, конфігурації. Згідно даних журналу обліку громадян, яким Чернігівською міською радою передана земельні ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відсутня інформація щодо отримання [PERSON] та [PERSON] державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS] , про що листом управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради від 01.04.2025 № 477/2-08/25 було проінформовано представника позивача на його адвокатський запит. У зв`язку з вищевикладеним позовні вимоги [PERSON] не підтверджуються належними та допустимими доказами. Ухвалою суду від 23.06.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 24.07.2025. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,0396 га (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). Після її смерті відкрилась спадщина, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 15/2009 (а.с. 32-37). Єдиним спадкоємцем є дочка - [PERSON] , яка подала відповідну заяву про прийняття спадщини до Першої чернігівської державної нотаріальної контори де була відкрита спадкова справа № 15/2009. 24 липня 2009року Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами що знаходиться в [ADDRESS] (а.с 8). Також, до складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,0396 га, розташована в [ADDRESS] яка була передана рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 року у приватну власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. На початку 2025 Позивач вирішила здійснити оформлення своїх спадкових прав на вищевказану земельну ділянку, однак нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Підгайною Оленою Іванівною було надано відповідь про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,0396 га, кадастровий номер 7410100000:02:034:0418 в зв`язку з відсутністю документа що посвідчує право власності (а.с. 18-18 зворот). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.03.2025 №НВ-0700278782025, до даних кадастру внесено запис 10.03.2025 про державну реєстрацію, здійсненого Відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Волинській області земельної ділянки кадастровий номер 7410100000:02:034:0418, площею 0,0396 га на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виконаної 08.02.2025 ФОП [PERSON] (а.с. 11-17). У судовому засіданні представник Позивача адвокат Леонов Олександр Євгенович позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Представник Відповідача [PERSON] надала суду пояснення, аналогічні доводам відзиву на позов, просила розглянути справу за наявними матеріалами, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та проаналізувавши правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст.\~316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (частина 1 статті 1236 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Положення статей 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Частина 1 статті 1225 ЦК України визначає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статті 116, 118 Земельного кодексу України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній до 05.03.2009) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Державні акти, що були видані до 1 січня 2013 року, зберігають свою чинність. Згідно норм статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Чернігівським інститутом землеустрою у 2003 році на підставі відповідного звернення [PERSON] та [PERSON] до відповідного компетентного органу,виготовлено технічний звіт по складанню державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] (а.с. 43-68). Рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 з урахуванням указаного технічного звіту, передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,0396 га. Таким чином [PERSON] та [PERSON] розпочато процес приватизації земельної ділянки у порядку, визначеному Земельним кодексом України, у діючій на той час редакції, та подано заяви про виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яким на той час, згідно із ст. 126 ЗК України був Державний акт про право власності на земельну ділянку. Так, згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, у редакції на час ухвалення рішення про передачу у власність Відповідачу, а також [PERSON] земельної ділянки, тій- же редакції, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. У матеріалах землеустрою (технічного звіту) маються заяви [PERSON] та [PERSON] про виготовлення державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 45) [INFO] [PERSON] померла. Згідно даних журналу обліку громадян, яким Чернігівською міською радою передано земельні ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відсутня інформація щодо отримання громадянками [PERSON] та [PERSON] державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS] , про що листом управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради від 01.04.2025 № 477/2-08/25 було проінформовано представника позивача на його адвокатський запит. Суд враховує, що згідно з усталеною судовою практикою, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.03.2025 № НВ-0700278782025, до даних кадастру внесено запис 10.03.2025 про державну реєстрацію здійсненого Відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Волинській області земельної ділянки кадастровий номер 7410100000:02:034:0418, площею 0,0396 га по [ADDRESS] на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виконаної 08.02.2025 ФОП [PERSON] за замовленням Позивача. Таким чином, процес приватизації земельної ділянки закінчено [PERSON] - власником частини земельної ділянки площею 0,0396 га по [ADDRESS] та спадкоємницею [PERSON] . Суд зауважує, що наразі Позивач є єдиним володільцем та користувачем земельної ділянки, законність набуття земельної ділянки, її права користування та володіння ніким не оспорюються. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Разом з тим, оформлення права власності та реєстрація речового права на всю земельну ділянку надасть позивачу права титульного власника, що відповідатиме її законним інтересам, натомість не порушуватиме прав та інтересів інших осіб, у тому числі Відповідача, який добровільно розпорядився земельною ділянкою, ухваливши рішення про передачу її у приватну власність для обслуговування житлового будинку. Що указана земельна ділянка на даний час використовується не за цільовим призначенням чи з порушенням вимог земельного законодавства Відповідач не зазначає, відповідних доказів суду не надав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що Позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які посилався у позовній заяві, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Оскільки Позивач не заявив про відшкодування судових витрат ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні,

Outcome: approved