Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

[PERSON] (по\~тексту рішення\~ \~ [PERSON] ,\~позивач)\~звернувся до\~Ізяславського районного\~суду Хмельницької\~області з\~позовною заявою\~до Плужненської\~сільської ради Шепетівського району Хмельницької області (по тексту рішення відповідач) про визнання права на земельну частку (пай) із земель колишнього колгоспу «Полісся», що знаходилося на території Борисівської сільської ради Шепетівського (до адміністративно-територіальної реформи Ізяславського) району Хмельницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель резервного фонду колишнього колгоспу або із земель запасу комунальної власності Плужненської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на наступні обставини. Так, як вказує позивач, він з 15.05.1990 року прийнятий у члени колгоспу «Полісся» с. Борисів Ізяславського (зараз Шепетівського) району Хмельницької області та прийнятий на роботу в тракторний парк трактористом, а 05.02.1996 року був з нього звільнений за власним бажанням. Звертає увагу, що в 1995 році розпочався процес розпаювання земель колгоспу «Полісся» і в протоколі звітних зборів членів КСП «Полісся» від 16.02.1996 року №2 містяться відомості про виведення його із членів КСП. За покликанням [PERSON] в протоколах загальних зборів та в протоколах засідання правління КСП «Полісся» за 1990 рік відсутні відомості про прийняття його в члени КСП, однак запис в трудовій книжці від 15.05.1990 року свідчить, що він дійсно був прийнятий в члени КСП та обіймав посаду тракториста в тракторному парку КСП «Полісся» с. Борисів. Звертає увагу, що 17.11.1995 КСП «Полісся» отримав Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ №27, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1. При цьому до Державного акта ХМ №27 додавався Додаток 1 - Список громадян членів КСП «Полісся», які мають право на земельну частку (пай), згідно якого він значиться під №342. Позивач зазначає і те, що правовстановлюючий документ - сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримував, а тому позбавлений можливості отримати земельну ділянку, яка відповідала б земельній частці (пай) та на яку, як вважає, має законне право, оскільки для виділення земельної ділянки в натурі на місцевості подача сертифіката є обов`язковою. На переконання позивача неможливість отримати дублікат сертифіката на право на земельну частку (пай), через відсутність бланків сертифікатів та механізму їх видачі, призводить до порушення його права як власника земельної частки (паю), позбавляє можливості в повному обсязі володіти, користуватися паєм відповідно до Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України. У судовому позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити на підставах та за обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно, належним чином, відзиву на позов не подавав, згідно поданої заяви від 17.06.2025 просив розгляд здійснювати без участі свого представника, вказуючи на відсутність заперечень щодо задоволення позову. Заслухавши вступне слово позивача, вивчивши матеріали справи та доводи позивача в обгрунтування позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії архівної довідки №06-15/Д-196/2025 від 06.05.2025, виданої архівним відділом №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області в 1992 році, за рішенням загальних зборів колгоспників, колгосп «Полісся» с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Полісся» с. Борисів (протокол від 29.09.1992 №2); підстава: ф. 61, оп. 1, спр. 74, арк. 23 зворотній. Згідно відомостей вказаної вище архівної довідки вбачається, що рішенням загальних зборів КСП «Полісся», підприємство було реорганізовано в сільськогосподарський кооператив «Полісся» с. Борисів, який являвся правонаступником боргових і майнових зобов`язань КСП (протокол від 24.02.200 №2); підстава: ф. 61, оп. 1, спр. 88, арк. 2 зворотній, 3, 3 зворотній. За рішенням зборів засновників 07.03.2000, було створено сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Вікторія» с. Борисів. Підстава: ф. 1, оп. 1, Історична довідка. При цьому згідно з копією архівної довідки №06-15/Д-232/2025 від 19.05.2025, виданої архівним відділом №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області вбачається, що в протоколі засідання правління колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП) «Полісся» с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області від 16.02.1996 року №2 є відомості про виведення із членів КСП [PERSON] (так в документі); підстава: ф. 61, оп. 1, спр. 81, арк. 6 зворотній, 10 зворотній. У відповідності до цієї ж архівної довідки в протоколах загальних зборів та в протоколах засідання правління КСП «Полісся» за 1990 рік відсутні відомості про прийняття [PERSON] в члени КСП; переглянуто: ф. 61, оп. 1, спр. 70, 71. Разом з цим, згідно до записів трудової книжки [NUMBER] [PERSON] встановлено, що 15.05.1990 року він прийнятий у члени колгоспу «Полісся» с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області та прийнятий на роботу в тракторний парк трактористом, а 05.02.1996 року був з нього звільнений за власним бажанням. Як вбачається з копії Державного акта на право колективної власності на землю серії ХМ №27, даний акт видано колективному сільськогосподарському підприємству «Полісся» с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області, згідно з яким у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передано 2345, 9 гектарів землі в межах згідно з планом. При цьому до Списку громадян членів КСП «Полісся», які мають право на земельну частку (пай) , що є Додатком 1 до Державного акта ХМ №27 , [PERSON] значиться під №342. Також судом встановлено і те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП «Полісся» с. Борисів Ізяславського району на ім`я [PERSON] не видавався, що підтверджується листом Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №27453 від 12.05.2025. Ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог суд виходить з наступного. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина 3\~статті 3 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено статтею 15 ЦК України, кожна особа має правона захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16\~ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина 2 статті 14 Конституції України). Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина 1\~статті 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Відповідно до частини 1 статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України\~та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 9 статті 5\~Земельного Кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року) визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 22\~ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. У пункті 1 Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №\~720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 зазначеного Указу Президента\~України право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Згідно зі статтями 22, 23\~ЗК України (у редакції Кодексу від 22 червня 1993 року) та відповідно до зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.03.2020 у справі № 573/813/19-ц, від 13.05.2020 у справі № 627/66/17, від 20.05.2020 у справі № 384/642/17, від 02.09.2020 у справі № 530/311/19, від 22.10.2020 у справі №149/2978/18, від 16.12.2020 у справі № 637/672/19-ц, від 23.12.2020 у справі № 609/1117/18, від 16.06.2021 у справі № 137/1642/19 та від 13.09.2023 у справі № 192/1822/21. Статтею 1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: -колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; - громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; - громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до\~статті 2\~цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - свідоцтво про право на спадщину; - посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 24 своєї постанови №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до статті 5\~Закону України\~«Про колективне\~сільськогосподарське підприємство» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] посилався на те, що на момент розпаювання земель КСП «Полісся» с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області був прийнятий у члени такого колгоспу та прийнятий на роботу в тракторний парк трактористом, однак навіть попри включення до списку громадян членів КСП «Полісся», які мають право на земельну частку (пай) , що є Додатком 1 до Державного акта ХМ №27, де значиться під №342, йому не було видано правовстановлюючий документ сертифікат на право на земельну частку (пай). Виходячи із зазначеного, на думку суду на момент отримання КСП «Полісся» Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП позивач мав право на земельну частку (пай). При цьому в позивача таке право виникло з дня видачі КСП «Полісся» Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.12.2019 у справі № 629/4423/17. Разом з цим суд вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як передбачено статтею 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У пункті 6 Прикінцевих і\~перехідних положень\~ЦК України зазначено, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. З огляду на зазначені норми закону у цій справі слід застосувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема щодо строків захисту порушеного права, а саме ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 71\~ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР). Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статей 71, 75\~ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, позовна давність встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Як передбачено статтею 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Так, право на звернення до суду з позовом у [PERSON] виникло 17.11.1995 (дата отримання КСП «Полісся» с. Борисів державного акту на право колективної власності на землю). З позовом до суду про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернуся лише 16.06.2025, тобто майже через 30 років з дня виникнення права на позов. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності\~ЦК України 2003 року, а тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі №617/537/19 та постанові від 19.12.2019 у справі № 629/4423/17, що була зазначена вище по тексту даного рішення, згідно якого особі, як і позивачу в даній справі також не було видано сертифікат. У судовому засіданні позивач по своїй суті не вважав що він пропустив строк позовної давності, вказуючи, що звернення до суду в 2025 році обумовлене тим, що йому раніше не було відомо про наявність у нього права на земельну частку (пай), власне, як і самого процесу розпаювання земель КСП, членом якого був та де працював раніше. На думку суду, розпаювання земель колишніх колгоспів, яке проводилось з 1996 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач, як колишній член КСП «Полісся» с. Борисів, який працював у колгоспі з 1990 по 1996 роки, повинен був дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Полісся» с. Борисів державного акту на землю. Звертаючись у 2025 році до суду із даним позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19.12.2019 в справі №629/4423/17, від 09.09.2020 у справі № 637/53/18, від 17.06.2020 у справі № 600/528/16, від 21.10.2020 року в справі № 401/971/19, 03.02.2021 в справі № 403/402/19, від 21.07.2021 в справі № 933/670/20, від 27.07.2021 в справі № 686/6892/20. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї (по тексту рішення - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (по тексту рішення - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у статті 261 чинного ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 1 статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Всупереч вищевказаних правових норм позивач не надав суду належних та допустимих доказів для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом. З огляду на викладене та беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed