Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

Позивач звернулась\~до суду\~з зазначеним\~позовом,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що вона\~перебувала у\~зареєстрованому шлюбі\~з [PERSON] з 14.09.2007. 08.02.2024 рішенням Овідіопольського районного\~суду Одеської\~області шлюб розірвано. Під час шлюбу 03.12.2014 [PERSON] придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] Вище зазначену квартиру позивач придбала за кошти, які були подаровані їй матір`ю [PERSON] після продажу її трикімнатної квартири (в жовтні 2014 року), яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить суд визнати право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 19.06.2025 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в\~підготовче засідання\~не з`явилась,\~подала заяву\~про розгляд\~справи без\~її участі,\~позовні вимоги\~підтримує в\~повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В підготовче засідання відповідач не з`явився, згідно поданої заяви просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2007, який був розірваний рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.02.2024 справа №509/7265/23 (а.с.21). 03.12.2014\~позивачем придбано\~трикімнатну квартиру\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~витягом з\~державного реєстру\~речових прав\~№30394667 від 03.12.2024 (а.с.15-17). Вище зазначену квартиру позивач придбала за кошти, які були подаровані їй матір`ю [PERSON] після продажу її трикімнатної квартири (в жовтні 2014 року), яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Дані твердження не спростовані відповідачем. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі №6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. З наведених вище доказів вбачається, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, що не спростовано відповідачем. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову відповідачем проводиться в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги представника позивача щодо поділу квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved