Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» (далі - ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС») звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого тим, що 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №96/П/20/2008-840, за яким ВАТ КБ «Надра» надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 197 912, 78 доларів США до 13.03.2028 зі сплатою 12,59% річних та цільовим призначенням - придбання облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13.03.2008 з метою фінансування будівництва нерухомості за Договором бронювання об`єкту будівництва №1а2/2/8+9/35/ж від 14.02.2008. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 14.03.2008 було укладено Договір поруки між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , Договір поруки між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , Договір поруки між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] . Відповідно до умов договорів поруки, поручителі поручаються перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору, в тому числі повернути до 13.03.2028 кредит у сумі 197 912,78 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,59% річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції. У зв`язку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, ПАТ КБ «Надра», який з 04.02.2011 є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ КБ «Надра», у 2013 році звернулось до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі №362/1907/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» суму боргу в розмірі 2 470 120,58 грн. У подальшому Васильківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист про примусове виконання вказаного рішення та відкрито виконавче провадження №41253742. 18.05.2020 ТОВ "ДЕВЕЛОП ФІНАНС" та ПАТ "КБ "НАДРА" уклали Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N017514, за яким позивач набув права вимоги ПАТ "КБ "НАДРА" до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та договорами поруки і договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, в тому числі право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором, що забезпечений договорами поруки. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.07.2020 у справі № 362/1907/13-ц замінено стягувача ВАТ "КБ "Надра" у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі № 362/1907/13, на ТОВ "ДЕВЕЛОП ФІНАНС" як правонаступника Банку. У подальшому, постановою державного виконавця від 23.11.2020 замінено стягувача ВАТ "КБ "Надра" на ТОВ "ДЕВЕЛОП ФІНАНС" у межах виконавчого провадження № 41253742. У свою чергу, 11.04.2024 постановою головного державного виконавця було закінчено виконавче провадження № 41253742 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду. Тобто, рішення суду від 17.07.2013, яким стягнуто солідарно з Позичальника поручителів грошові кошти в рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором, фактично було виконано [PERSON] лише в квітні 2024 року. Беручи до уваги, що рішення сулу є обов`язковим для всіх учасників судового процесу, зокрема й для поручителів, з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідачів у солідарному порядку. Ураховуючи, що позовна давність за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину є продовженою на строк дії правового режиму воєнного стану, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 1427822,87 грн, з яких: 1068310,94 грн - інфляційні втрати, 359511,93 грн - 3 % річних, а також понесені судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20.05.2024 у задоволенні заяви представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» - адвоката Пушок С.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості відмовлено. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20.05.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку здійснювати у порядку загального позовного провадження. 05.08.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лукомського П.В. надійшов відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, зазначив, що представник позивача звернувся до суду з позовом з метою стягнення із відповідачів солідарно сум у вигляді 3% річних та індексу інфляції згідно з ст.625 ЦК України, що були нараховані ним за період з 02.04.2017 по 23.02.2023, взявши за основу для нарахування загальну суму стягнення, зазначену у судовому рішенні по справі №362/1907/13-ц. Як убачається із вказаного рішення, 11.03.2013 відповідачам направлялися досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором №96/П/20/2008-840, у зв`язку з чим банк позбавився права нараховувати в подальшому проценти за користуванням кредитом. Таким чином, зазначені у судовому рішенні №362/1907/13-ц розміри основного боргу та нарахованих на нього процентів за кредитним договором є сталими, а тому з повним їх погашенням 11.04.2024 вважається, що грошове зобов`язання за кредитним договором припинилось 11.04.2024. Також, представник [PERSON] - адвокат Лукомський П.В. зазначає, що наведені у позові обґрунтування та доводи позивача вважає безпідставними, ураховуючи: позовні вимоги були пред`явлені позивачем з порушенням строку позовної давності; судове рішення у справі №362/1907/13-ц не може бути підставою виникнення грошового зобов`язання, тож за порушення виконання судового рішення не може наставати відповідальність згідно ст.625 ЦК України; оскільки вказане судове рішення виконувалось у примусовому порядку, тобто державним виконавцем, то немає підстав вважати порушенням його виконання з боку [PERSON] та інших відповідачів, що унеможливлює притягнення останніх до відповідальності за ст.625 ЦК України; розмір нарахованої у цій справі суми відповідальності перевищує гранично допустимий розмір відповідальності для договорів про споживчий кредит, встановлений законом, з урахуванням уже сплачених сум за судовим рішенням у справі №362/1907/13-ц; суми відповідальності за ст.625 ЦК України можуть бути нараховані лише на суму основного боргу за кредитним договором; інфляційні втрати не можуть нараховуватись на грошове зобов`язання в іноземній валюті, яке таким встановлено умовами кредитного договору. Крім того, цього ж числа до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лукомського П.В. надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності. 17.09.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , у якій представник заперечив щодо доводів відповідача [PERSON] , з підстав викладених у відповіді на відзив. 01.10.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лукомського П.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких просить відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченнях. 11.10.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельниченко С.О. надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, зазначив, що укладений з відповідачем договір поруки не містить строку його дії, а визначено, що цей договір діє до належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору. Рішенням суду у справі №362/1907/13-ц стягнута заборгованість за кредитним договором, яка нарахована станом на липень 2013 року з боржника солідарно з поручителями. Таким чином, банк (і фактично, позивач в даній справі, як правонаступник в цих правовідносинах) використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень Договору поруки, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань як основного, так і акцесорних, є таким, що настав. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. 06.11.2024 до суду від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] , у якій представник заперечив щодо доводів відповідача [PERSON] , з підстав викладених у відповіді на відзив. 19.11.2024 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, зазначив, що виконавче провадження було відкрито лише на підставі одного із виконавчих листів, боржником за яким зазначено [PERSON] , водночас виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості банк не пред`являв до виконання у встановлений законом строк. Також, оскільки станом на дату укладення Договору відступлення прав вимоги 18.05.2020, у банку було відсутнє право на пред`явлення до виконання виконавчих листів щодо відповідача, то до ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» не могло перейти зазначене право. До того ж, обсяг зобов`язань відповідача перед ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» обмежується договором поруки, яким не передбачено відповідальність за ст. 625 ЦК України. Оскільки рішення суду у справі №362/1907/13-ц лише підтвердило наявність зобов`язання, що випливає з кредитного договору та договору поруки, і це судове рішення не стало підставою виникнення грошового чи будь-якого іншого цивільно-правового зобов`язання, то зазначене судове рішення не могло стати підставою виникнення й солідарного обов`язку за невиконання такого судового рішення. До того ж, договір поруки є припиненим з моменту повного виконання зобов`язання за кредитним договором, яке відбулося 11.04.2024, то його солідарний обов`язок є припиненим перед позивачем 11.04.2024, оскільки припиненою з цієї дати вважається порука. Крім того, відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності. 21.11.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] у якій представник заперечив щодо доводів відповідача [PERSON] , з підстав викладених у відповіді на відзив. 02.12.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельниченко С.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких просить відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченнях. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.05.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 14.08.2025 до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Крім того, представником було зроблено заяву про намір подати докази на підтвердження розміру витрат після ухвалення рішення суду. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Крім того, представником було зроблено заяву про намір подати докази на підтвердження розміру витрат після ухвалення рішення суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не заявились, про дату та час судового розгляду повідомлялись. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та [PERSON] , був укладений кредитний договір №96/П/20/2008-840, згідно якого [PERSON] було надано кредитні кошти у розмірі 197 912,78 доларів США з розрахунку 12,59 % річних з кінцевим терміном погашення 13.03.2028. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та [PERSON] було укладено договір поруки. Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та [PERSON] було укладено договір поруки. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та [PERSON] було укладено договір поруки. Пунктами 1.1.-1.3, 5.3 вищезазначених договорів поруки передбачено, що поручителі поручаються перед кредитором за належне виконання [PERSON] , взятих на себе зобов`язань, що витікають з Кредитного договору №96/П/20/2008-840 від "14" березня 2008 року, в тому числі: повернути до "13" березня 2028 р. кредит у сумі 197 912.78 (сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дванадцять доларів США) 78 центів, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12.59% річних (із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360)); сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня). Поручителі відповідають перед Кредитором у повному обсязі. Позичальник і Поручителі відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання Зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цих Договорів повністю (чи у будь-якій його частині) як від Позичальника та Поручителів разом, так і від кожного окремо. Відповідальність Поручителів виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини Зобов`язань так і при невиконанні Позичальником Зобов`язань в цілому. Дія цих договорів закінчується належним виконанням позичальниками взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителями своїх зобов`язань, згідно з умовами цих договорів. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі №362/1907/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2013, на підставі виконавчого листа № 2/362/1252, виданого 14.11.2013 Васильківським міськрайонним судом Київської області, відкрито виконавче провадження №41253742 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в розмірі 2 470 120,58 грн. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду в Київській області від 23.07.2020 у справі №362/1907/13-ц замінено стягувача - ВАТ "КБ "Надра" у виконавчому листі, виданого на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 року у справі №362/1907/13 на Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелоп Фінанс", як правонаступника. 11.04.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у межах виконавчого провадження №41253742 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №362/1907/13-ц, виданого 14.11.2013, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в розмірі 2470140, 58 грн. у зв`язку з фактичним виконанням боржником рішення суду в повному обсязі. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, аналіз змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/3077/20. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому в ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. п 41. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)). Як встановлено у даній справі, заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі №362/1907/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень. Вказана обставина не підлягає доказуванню з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК, якою встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 24.04.2023 № 657/1024/16-ц у справі зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 /провадження № 12-116гс19/, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 /провадження № 12-105гс19/). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Також, слід зазначити, що вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Як вказує позивач та не заперечили відповідачі, заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі №362/1907/13-ц боржником [PERSON] виконано 11.04.2024, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження №41253742 від 11.04.2024, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Позивачем проведено розрахунок заборгованості, із якого вбачається, що 3 % річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 становить 359511,93 гривень, інфляційні втрати за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 - 1068310,94 гривень, всього у розмірі 1 427 822,87 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку. Перевіривши проведений позивачем розрахунок з урахуванням, суд вважає, що вимоги позивача щодо солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на суму 1 427 822,87 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження представника відповідача Байкалова Д.А. про те, що розрахунок повинен здійснюватися виходячи з суми основної заборгованості, не обтяженої іншими нарахуваннями та безпідставність нарахування інфляційних нарахувань на грошове зобов`язання, визначене кредитним договором у іноземній валюті, слід зазначити наступне. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти». Грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей. У справі, що розглядається, [PERSON] отримав кредит за договором в іноземній валюті - доларах США. Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку. Водночас заборгованість за кредитним договором на підставі заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі №362/1907/13-ц, ухваленого за позовом кредитора, який пред`явив позов про стягнення заборгованості, стягнута з відповідачів у гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті. Ураховуючи наведене, кредитор, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість відповідачів за весь час прострочення виконання ними грошового зобов`язання. Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 у справі № 340/385/17. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 310/7482/17, від 19 травня 2022 року у справі № 127/17882/15-ц, від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 305/1233/21 (провадження № 61-18180св23). Крім того, слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21). У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/130/11/23 (провадження № 61-5082св24) зазначено, що разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Разом з тим, відповідачами заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України). Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 виснувала, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідачів про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у дольовому порядку з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved