Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних за період з 11.02.2022 по 25.02.2025 в розмірі 3913,89 грн та інфляційних втрат за період з лютого 2022 по січень 2025 у розмірі 20948,43 грн. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 08.09.2014 у справі №751/7301/14 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 40000,00 грн, а також судовий збір у сумі 400,00 грн та 2500,00 грн витрат на оплату правової допомоги. Рішення суду набрало законної сили 29.09.2014. На виконання рішення суду стягувачу було видано виконавчий лист. У зв`язку з невиконанням [PERSON] рішення суду, [PERSON] звернувся з заявою до державної виконавчої служби, де було відкрито виконавче провадження ВП №47194502 про примусове стягнення з [PERSON] суми боргу 42900,00 грн. Постановою Новозаводського ВДВС м. Черігова від 26.09.2016 [PERSON] було повернуто виконавчий лист №751/7301/14 у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. 08.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким [PERSON] набуває право вимоги, належне [PERSON] , і стає кредитором за договором позики від 28.07.2009. Згідно п.2 Договору [PERSON] набуває право вимагати від боржника виконання зобов`язання за даним рішенням суду у справі №751/7301/14. Згідно п.2.1 Договору до нового кредитора переходить зазначене вище право вимоги [PERSON] в обсязі та на умовах, що існували на момент вчинення данного Договору та право стягнення інфляційних витрат та 3% річних за весь період. Позивач звертався до суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 29.09.2014 по 10.02.2022. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.06.2022 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат було відмовлено, проте постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.09.2022 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволено, заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.06.2022 скасовано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 29.09.2014 по 10.02.2022 3% річних у розмірі 9485,01 грн, та інфляційні втрати за період з жовтня 2014 по січень 2022 у розмірі 69898,22 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України позивач вважає, що відповідач за період прострочення, починаючи з 11.02.2022 по 25.02.2025, зобов`язаний сплатити 3% річних - 3913,89 грн та інфляційні втрати з лютого 2022 по січень 2025 - 20948,43 грн, про що наводить розрахунок у позовній заяві. Ухвалою судді від 12.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, представник позивача надав заяву про проведення розгляд справи за його відсутності та відсуності позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, з дотриманням вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 та ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України. Про причини неявки відповідач суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Більш того, Великою Палатою Верховного Суду України у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, зроблено висновок, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення відповідної особи належним. 16.07.2025 ухвалою суду на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України, постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.09.2014 в справі № 751/7301/14 06.10.2014 Новозаводським районним судом м. Чернігова було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 40000 грн, судовий збір в сумі 400 грн та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги у розмірі 2500 грн (а.с. 9). Постановою державного виконавця Новозаводського ВДВС м. Чернігів ГТУ в Чернігівській області від 26.09.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» вказаний вище виконавчий лист було повернуто стягувачеві (а.с. 9). 08.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким останній набув право вимоги від боржника виконання зобов`язання за рішенням суду в справі № 751/7301/14 (а.с. 10). Згідно п.2.1 Договору до нового кредитора переходить зазначене вище право вимоги [PERSON] в обсязі та на умовах, що існували на момент вчинення данного Договору та право стягнення інфляційних витрат та 3% річних за весь період. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.09.2022 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволено, заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.06.2022 скасовано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 29.09.2014 по 10.02.2022 3% річних у розмірі 9485,01 грн, та інфляційні втрати за період з жовтня 2014 по січень 2022 у розмірі 69898,22 грн (а.с.11-16). В обгрунтування позову позивачем до позовної заяви додано розрахунок 3 % річних за період з 11.02.2022 по 25.02.2025, який склав 3913,89 грн (а.с. 17), та інфляційних витрат за період з лютого 2022 року по січень 2025 року в розмірі 20948,43 грн (а.с. 18,19). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 статті 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Закріплений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21). Як убачається з матеріалів справи, на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору відступлення прва вимоги (цесії) від 08.02.2022 [PERSON] відступає, а [PERSON] набуває право вимоги, належне [PERSON] , і стає кредитором за договором позики від 28.07.2009, за яким Новозаводським районним судом м. Чернігова винесено рішення у справі № 751/7301/14 08.09.2014 про стягнення з [PERSON] в розмірі 40 000 грн, 400 грн витрат по оплаті судового збору, 2500 грн витрат на правничу допомогу. Згідно п. 2 вказаного договору [PERSON] набуває право вимагати від боржника виконання зобов`язання за даним рішенням суду справа № 751/7301/14. Згідно п. 2.1. до нового кредитора переходить зазначене вище право вимоги [PERSON] в обсязі та на умовах, що існували на момент вчинення даного договору та право стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за весь період. Доказів на підтвердження факту повернення відповідачкою [PERSON] коштів за договором позики суду не надано. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням. Оскільки відповідачка не повернула суму боргу та враховуючи п. 2.1. договору відступлення права вимоги (цесії) від 08.02.2022, суд доходить висновку про часткове задоволення позову. При цьому враховує наступне. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти на день ухвалення рішення. Отже, позичальники (боржники) у період дії воєнного стану звільняються від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. Вимоги позивача у частині нарахованих, у період дії в Україні воєнного стану, 3% річних та інфляційних втрат, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є безпідставними. За встановлених судом обставин, в розумінні наведених норм, 3 % річних підлягають стягненню саме за період з 11.02.2022 до 23.02.2022 включно, тобто за 13 днів, що згідно розрахунку, наведенного позивачем, який сумнівів у суду не виклає, становить: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення / 365 (кількість днів у році), а саме: (42900,00 x 3% x 13 / 365 ), що складає 45,84 грн. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14.11.2006 № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Як видно з розрахунку інфляційних втрат, наданих позивачем, індекс споживчих цін у лютому 2022 року становив 101,60 відсотка, отже у відповідності з вимогами ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», у період з 11.02.2022 по 23.02.2022 включно індексація грошових доходів населення не проводиться, тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно задоволених вимог у сумі 02 грн 23 коп (1211,20 х 45,84 / 24862,32). На підставі викладеного, ст.ст. 11, 524, 256, 533-535, 625 ЦК України, п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та

Outcome: partial