Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що тривалий час проживав за-місцем своєї реєстрації у [ADDRESS] . У лютому місяці 2015 року він вимушений був переміститись зі свого постійного місця проживання на тимчасово окупованої території Донецької області до с. Братське, Кам`янського району (Верхньодніпровського району) Дніпропетровської області, де і проживає на теперішній час. 05 вересня 2018 року Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення по цивільній справі №173/1157/18, яким встановив факт, що вимушене переселення громадянина України - [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] у лютому місяці 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Він переселився з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Такими діями Російської Федерації, а саме, збройною окупацією Донецької області порушено його громадянські права і свободи. Він втратив житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. До початку окупації м. Дебальцеве позивач мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Він проживав в належному йому будинку, де був зареєстрований. Проте наведені вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання у м. Дебальцеве, а тому в лютому місяці 2015 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України він змушений був переїхати до с. Братське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, залишивши житло у м. Дебальцеве Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. Позивач обґрунтував завдану моральну шкоду в сумі 1382772,00 грн. (еквівалент 30 000,00 Євро), внаслідок втрати сім`ї, домівки, пережитих моральних страждань, вимушеного переселення з міста Дебальцеве Донецької області саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки він зазнав душевних страждань, що не дають можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він жив до збройної агресії Російської Федерації проти України. Враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну мені моральну шкоду у розмірі 30 000,00 Євро, що відповідно до курсу національної валюти, встановленого НБУ станом на час прийняття рішення, становить 1382772,00 грн. та витрати на правову допомогу. Провадження у справі відкрито 20.05.2025. Ухвалою від 17.06.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суд не повідомив, у встановлений строк представник відповідача не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Розглянувши питання судового імунітету в даному випадку, суд дійшов до такого. У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет. Позивач визначив відповідачем Російську Федерацію. У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорам відповідної держави. При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства. Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятий Радою Європи 16.05.1972 (далі конвенція 1972) та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 02.12.2004 (далі Конвенція 2004). Обидві конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету, а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом в суді іншої держави-учасниці. Так, стаття 11 Конвенції 1972 та стаття 12 Конвенції 2004 передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справ, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Зазначені статті відображають підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну. Попри те, що Україна не є учасницею жодної із вищенаведених конвенцій, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Російської Федерації» вказав, що положення Конвенції 2004 підлягають застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її. Вищезазначене також було враховано Верховним Судом у своїй постанові від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, якою суд обґрунтував свою правову позицію про відсутність у РФ судового імунітету. Отже, судовий імунітет не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України. Також, Верховний Суд у своєму рішенні від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 зазначив, що починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні РФ запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності України. Виклик відповідача у справі держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України на сайті Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. З огляду на викладене,

Outcome: approved