Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

У серпні 2024 року позивачка [PERSON] через свого представника звернулась до суду із позовом [PERSON] про скасування державної реєстрації та витребування земельної ділянки, в якому із врахуванням заяви про зміну предмету позову просила скасувати в державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3223184203:04:004:0025 на земельну ділянку площею 0,1574 га., за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] ; Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,0602 га. по [ADDRESS] , стягнути судові витрати. В обґрунтування вимог зазначила, що у 1999 році отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , та зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок. У 2014 році рішенням сільської ради присвоєно адресу домоволодінню позивачки - [ADDRESS] . У 2000 році, позивачка будучи власником вказаного будинку, отримала у власність земельну ділянку площею 0,183 га. в с. Копачів, Обухівського району, Київської області. 04 вересня 2000 року позивач на підставі рішення Х сесії ХХІІІ скликання Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №070900, який був зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №356. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю її площа складає 0,183 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; опис меж від А до Б землі загального користування; від [PERSON] , від В до Г землі сільради, від Г до [PERSON] . Відповідно до довідки №112/01-16 від 16 квітня 2024 року встановлюється, що адреса даної ділянки [ADDRESS] , а попередня вказана в акті : [ADDRESS] . В 2024 році бажаючи впорядкувати документи на земельну ділянку, отримання кадастрового номеру на земельну ділянку позивач звернулась до фізичної особи-підприємця [PERSON] для виготовлення технічної документації із землеустрою. 08 травня 2024 року державний кадастровий реєстратор відмовив в здійсненні даних дій так як ділянка позивача перетинається з ділянкою, яка має кадастровий номер 3223184203:04:004:0025 площею 32,8681%, та належить відповідачу [PERSON] . Позивачці стало відомо, що відповідач отримав свою земельну ділянку у 2017 році. Державний акт на право приватної власності на землю позивача був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю є законним, ніким не оспорювався і не скасовувався Позивачка ніякої відмови від земельної ділянки не писала, використовує її за призначенням, тим самим відсутні підстави для припинення її права власності. Відсутність належної координації здійснення землеустрою та державного контролю за використанням земель, координації діяльності державних органів земельних ресурсів, неналежна підготовка технічної документації з виготовлення відповідачу державного акту на право власності на земельні ділянки призвело до порушення прав на належне користування та розпорядження земельною ділянкою позивача. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 21.10.2024 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 27.01.2025 представник відповідача подав до суду відзив, в якому зазначив, що позов є необґрунтованими та безпідставними. Зазначив, що як вбачається із тексту позовної заяви, відповідач не погоджував технічну документацію з позивачем. Однак, вказане твердження не відповідає дійсності і не підтверджене жодним доказом. Крім того, якщо б технічна документація не була погоджена всіма власниками сусідніх земельних ділянок, вона не могла бути затверджена у встановленому порядку. 29.06.2017 рішенням Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №401-35-V11 відповідачу надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,1574 га, по [ADDRESS] , із земель сільської ради - землі житлової, садової та громадської забудови. 05.06.2018 рішенням Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №739-35-V11 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223184203:04:004:0025, площею 0,1574 га, по [ADDRESS] та передано вказану земельну ділянку у власність відповідачу. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Відповідач не є розпорядником Державного земельного кадастру і не має повноважень щодо внесення записів в Державний земельний кадастр, а тому до нього не може бути пред`явлена позовна вимога щодо скасування запису в Державному земельному кадастрі. 10.06.2025 року протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача щодо позовних вимог заперечив у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення та заперечення сторін, дослідивши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступних висновків. Відповідно до статей 1, 3 Земельного кодексу\~України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21 жовтня 1999 року позивач, [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва. 05 листопада 1999 року на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] зареєструвала за собою в Обухівському бюро-технічної інвентаризації право власності, що також підтверджується копією свідоцтва. 12 вересня 2014 року рішенням виконавчого комітету Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №32 «Про встановлення адреси житловим будинкам та присадибним земельним ділянкам на території населених пунктів Копачівської сільської ради» та рішенням №84 від 19 лютого 2016 року сесії сьомого скликання Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області «Про перейменування вулиці, провулків в населених пунктах Копачів і Застугна» присвоєно адресу домоволодінню позивача [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки №112/01-16 від 16 квітня 2024 року. 27 квітня 2000 року позивач, будучі власником житлового будинку, на підставі рішення Х сесії ХХІІІ скликання Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області отримала у власність земельну ділянку площею 0,183 га. в с. Копачів, Обухівського району, Київської області. 04 вересня 2000 року позивач на підставі рішення Х сесії ХХІІІ скликання Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №070900, який був зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №356. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю її площа складає 0,183 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; опис меж від А до Б землі загального користування; від [PERSON] , від В до Г землі сільради, від Г до [PERSON] . Відповідно до довідки №112/01-16 від 16 квітня 2024 року встановлюється, що адреса даної ділянки [ADDRESS] , а попередня вказана в акті: [ADDRESS] . В 2024 році бажаючи впорядкувати документи на земельну ділянку, отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, позивач звернулась до фізичної особи-підприємця [PERSON] , який виготовивши технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки позивача подав її на затвердження до державного кадастрового реєстратора. 08 травня 2024 року державний кадастровий реєстратор відмовив в здійсненні даних дій так як ділянка позивача перетинається з ділянкою, яка має кадастровий номер 3223184203:04:004:0025 площею 32,8681%, що підтверджується копією висновку. Отримавши дану відмову позивач звернулась до Копачівського старости щодо отримання інформації щодо передачі її земельної ділянки. При зверненні до останнього було встановлено, що 08 червня 2017 року, коли позивач вже фактично 17 років була власницею своєї земельної ділянки, до Копачівського сільського голови звернувся з заявою відповідач [PERSON] . Відповідно до своєї заяви він просив надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі у власність для особистого селянського господарства в [ADDRESS] площею 0,1574 га., що підтверджується копією заяви. Так, 29.06.2017 рішенням Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №401-35-VII відповідачу надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,1574 га, по [ADDRESS] , із земель сільської ради - землі житлової, садової та громадської забудови. 05.06.2018 рішенням Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області №739-35-VII затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223184203:04:004:0025, площею 0,1574 га, по [ADDRESS] та передано вказану земельну ділянку у власність відповідачу. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу УРСР (від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції Закону України від 13.03.1992 № 2196-XII) «Документи, що посвідчують право на земельну ділянку» чинного на той час Земельного Кодексу визначалося, що право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів, що відповідає державному акту на право приватної власності на земельну ділянку позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР (від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції Закону України від 13.03.1992 № 2196-XII) право власності на землю виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (тобто державного акта). Земельний кодекс України набрав чинності з 01.01.2002 року. Відповідно до положень ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до положень ст.116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Державний акт на право приватної власності на землю позивача був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю є законним, ніким не оспорювався і не скасовувався. Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 14 Конституції України встановлено,\~що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. До 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно Державний акт. Таким чином позивач є єдиним власником земельної ділянки площею її площею 0,183 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , а попередня вказана в акті: [ADDRESS] . Відповідно до п.2.14 Інструкції державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею складається у двох примірниках, підписується сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюється відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. (Пункт 2.14 із змінами, внесеними згідно з Наказом Держкомзему N 27 (z0181-00) від 29.02.2000). Земельним ділянкам під час видачі таких актів не присвоювались кадастрові номери. 01 січня 2002 року набрав чинності новий ЗК України (який діє нині відповідно у чинній редакції). Підхід до встановлення моменту права власності залишився незмінним право власності виникало після одержання власником правовстановлювального документа державного акта (статті 125, 126 ЗКУ). До 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Відповідно до статті 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягали заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. У разі відсутності кадастрового номера на державному акті власнику земельної ділянки необхідно зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у порядку, встановленому п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр». Згідно з положеннями цього пункту для реєстрації земельної ділянки та присвоєння кадастрового номера власнику за державним актом необхідно розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що позивачем було і зроблено. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. В технічній документації на земельні ділянки відповідача відсутнє погодження меж з позивачем. Також позивачем як суміжним землекористувачем не погоджено і акт прийому-передачі межових знаків на зберігання й останній не повідомлявся про проведення землевпорядних робіт за адресою місця проживання, місця розташування земельної ділянки. Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками встановлено «Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376. Відповідно до пункту 2.1 вказаної вище Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У пункті 3.12 цієї ж Інструкції зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. При цьому, частинами першою. другою статті 198 Земельного кодексу України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. За положеннями пункту 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі, на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до частини другої статті 1 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Виходячи з даної норми права в позивача виникло право власності на земельну ділянку з часу отримання державного акту на право приватної власності на землю. Пунктом 2 «Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про державний\~земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України, на час отримання відповідачем державного акту на земельну ділянку, могло б бути припинено лише на законних підставах: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємців; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Позивач ніякої відмови від земельної ділянки не писала, використовує її за призначенням, тим самим відсутні підстави для припинення права власності. Таким чином, при виділенні відповідачу [PERSON] земельної ділянки, органом місцевого самоврядування було порушено порядок та умови виділення такої, та не враховано наявність на території Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області належної позивачці земельної ділянки, право власності на яку у встановленому законом порядку вона набула у 2000 році, і як наслідок - неправильно сформована земельна ділянка площею 0,1574 га відповідача [PERSON] . Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Із системного аналізу положень ч. 1 ст. 388 ЦК України вбачається, що однією з підстав для витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 згаданої статті). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Предметом такого віндикаційного позову може бути вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться і в ст. 321 ЦК України. Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Позовна вимога є вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), що регулюється статтею 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У цьому разі майно може бути витребувано від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Так як спірна земельна ділянка частково накладається на земельну ділянку відповідача, належним способом захисту є виключно пред`явлення позову про часткове витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов. При цьому, суд хоче зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у справі 362/2707/19 відступила від висновку про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділене в натурі. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість витребування у [PERSON] на користь [PERSON] частину належної йому на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером 3223184203:04:004:0025 площею 0,0602 га. по [ADDRESS] , яка накладається на частину земельної ділянки, що належить [PERSON] , і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса, вказана в акті: [ADDRESS] ). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Отже, задоволення лише вимоги про витребування частини земельної ділянки у відповідача суд вважає ефективним способом захисту, достатнім для захисту прав позивачки і не надмірним тягарем для відповідача, оскільки за ним зберігається частина земельної ділянки з кадастровим номером 3223184203:04:004:0025, яка не має накладення на земельну ділянку позивачки. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивачки у розмірі 1211,20 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial