Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , адвокат Вальчук М.М., звернулася до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В обґрунтування позовних вимог представник вказує на те, що з 10 червня 1995 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2022 року у справі №604/717/22. Під час шлюбу, подружжям було набуто майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996 р.в.; автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в. та КНОТТ 31, 2012 р.в., яке зареєстроване за відповідачем, однак належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. З урахуванням зазначеного позивач просить суд : - визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] : житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; КНОТТ 31, 2012 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 283,1кв.м. - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996 р.в., ідентифікатор [NUMBER] та КНОТТ 31, 2012 р.в., ідентифікатор [NUMBER] , а за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в., ідентифікатор [NUMBER] . Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесений судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. Ухвалою суду від 17 вересня 2024 року провадження у зазначеній справі відкрито, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17 грудня 2024 року у справі призначено автотоварознавчу експертизу, провадження зупинено на час експертизи. 29 квітня 2025 року ухвалою судді провадження поновлено. 20 червня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову. 03 липня 2025 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову та закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд. Позивачка в судове засідання не з`явилась, її представник подала заяву про проведення судового розгляду без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення на зареєстроване місце проживання, однак судова повістка повернута до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд\~у постанові\~від 18\~березня 2021\~року у\~справі N\~911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~25\~квітня 2018\~року у\~справі N\~800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження N 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі N 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі N 24/260-23/52-б). Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У зв`язку із наведеним, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти. Як вбачається з обставин встановлених судом у рішенні Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2022 року у справі №604/717/22, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 10 червня 1995 року у Скалатській міський раді Підволочиського району Тернопільської області, актовий запис №18. Після одруження дружині присвоєне прізвище « [PERSON] ». Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис №17 від 15.10.2010. Рішення Підволочиського\~районного суду\~Тернопільської області\~від26 жовтня 2022 року у справі №604/717/22 про розірання щлюбу між [PERSON] та [PERSON] набрало законної сили 26.11.2022 року. Рішенням Підволочиського\~районного суду\~Тернопільської області\~від15 серпня 2008 року у справі №2-377/08, задоволено позов та визнано за [PERSON] право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] . Зобов`язано Підволочиське районне бюро технічної інвентаризації провести державну реєстрацію будинковолодіння [ADDRESS] за [PERSON] . Зі змісту рішення вбачається, що будинок [PERSON] придбав 05.04.2002 року, тобто перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем у цій справі. Також зазначено, що дружина з дітьми проживала в цьому будинку. Відповідно до інформаційної довідки №390771161 від 13.08.2024 з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності є власником 1/1 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: рішення суду, №2-377/08р, 15.08.2008, Підволочиський районний суд Тернопільської області. 05 червня 2024 року на замовлення [PERSON] на спірний житловий будинок Підволочиським районним БТІ виготовлено технічний паспорт, в якому зазначені його технічні характеристики, зокрема: загальна площа 283,1м.кв, житлова площа 124,5 м.кв. Крім того, відповідно до інформації наданої на запит адвоката ТСЦ №6141 РСЦГСЦ МВС в Тернопільській області №31/19/16-а.з. від 17.07.2024, за відповідачем в період з 10.06.1995 до 26.11.2022 року та на даний момент зареєстровано наступні транспортні засоби: - КНОТТ 31, 2012 р.в., ідентифікатор [NUMBER] . - автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; - автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в., ідентифікатор [NUMBER] . Отже, судом встановлено, що у період з 10 червня 1995 року до 26 жовтня 2022 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За вказаний період часу ними було набуте у власність майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; КНОТТ 31, 2012 р.в., ідентифікатор [NUMBER] . Вказане майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя, яке необхідно поділити. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу\~України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст.\~60\~СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірне майно придбане за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено рухоме майно, придбане ними нерухоме майно та автомобілі згідно ст.\~60\~СК України належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів. Так, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ст.\~372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, та у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, і в такому разі право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною першою статті 69\~СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок\~з надвірними\~будівлями за\~адресою:\~ [ADDRESS] ;\~автомобіль марки\~VOLKSWAGEN\~TRANSPORTER,\~1996\~р.в.,\~ідентифікатор [NUMBER] ;\~автомобіль марки\~CITROEN\~BERLINGO,\~2005\~р.в.,\~ідентифікатор [NUMBER] ;\~КНОТТ 31,\~2012\~р.в.,\~ідентифікатор [NUMBER] ,придбані сторонами у період шлюбу, і відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. Відтак, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1996 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; автомобіль марки CITROEN BERLINGO, 2005 р.в., ідентифікатор [NUMBER] ; КНОТТ 31, 2012 р.в., ідентифікатор [NUMBER] є спільним сумісним майном подружжя і [PERSON] належить ідеальна частка у цьому майні. Таким чином,\~враховуючи вищенаведене,\~оскільки подружжя\~не домовилося\~про порядок\~поділу спільного\~майна,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги [PERSON] \~про поділ\~майна подружжя\~є обґрунтованими\~та підлягають\~задоволенню,\~шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку\~з надвірними\~будівлями розташованого\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,та визнання сумісною власністю подружжя зазначених вище транспортних засобів. Окрім цього, у позовній заяві представником позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача в користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 гривень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно з ч. 8 ст. 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи представником позивача додано наступні документи : договір про надання правової допомоги від 28.06.2024; додаток №1 до договору, відповідно до якого визначено розмір гонорару адвоката за надані послуги у сумі 15000,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 28.06.2024 про сплату грошових коштів за договором про надання правової допомоги. Суд враховує, що відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням викладеного суд вважає, що витрати на правничу допомогу у сумі 15000,00 грн, які позивач поніс у зв`язку із розглядом даної справи, є доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 гривень, а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3745,53 гривень.

Outcome: approved