Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

Позивач ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» (попередня назва ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовує позов тим, що відповідно до укладеного кредитного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 17.02.2020 року заявки на отримання кредиту №1686221 [PERSON] отримав від ТОВ «Мілоан» кредит у розмірі 14999 гривень. ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором на користь ТОВ «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» шляхом укладення договору факторингу. В подальшому ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на підставі договору факторингу відступило право вимоги до відповідача на користь ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ». Відступлена сума боргу становить 34273,03 грн. Позивач прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 34273,03 грн., сплачений судовий збір 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. 04.03.2025 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує, що укладення кредитного договору між ним та ТОВ «Мілоан» не підтверджено матеріалами справи. Договір не містить інформації про підписання його позичальником. Також, відповідач посилається на те, що позивачем не надано належних документів на підтвердження отримання ним кредитних коштів, а саме, первинних бухгалтерських документів. Додане платіжне доручення на думку відповідача не є належним доказом, оскільки не містить підпис працівника банку, а посвідчено лише ТОВ «Мілоан». Крім того, відповідач вказує на те, що матеріали справи не містять реєстру боржників на підтвердження передачі права вимоги до нього за договором факторингу. Щодо витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем, то відповідач вважає їх неспівмірними із ціною позову, складністю справи та часом, витраченим на виконання відповідних робіт. /а.с.72-79/ Позивачем 10.03.2025 року направлено відповідь на відзив, у якій з посиланням на норми законодавства він обґрунтовує допустимість укладення кредитного договору із застосуванням одноразового ідентифікатора. Зазначив, що ТОВ «Мілоан» є фінансовою установою, а не банківською установою, тому надане платіжне доручення на підтвердження переказу кредитних коштів є первинним документом, згідно якого банком-платником та банком-отримувачем є ПриватБанк. Перехід права вимоги до відповідача підтверджується додатком до договору факторингу. Щодо строку позовної давності позивач зазначив, що його перебіг зупинявся на час дії в Україні карантину та на час впровадження воєнного стану. Щодо понесених витрат на правничу допомогу позивач зазначив, що надав докази на їх підтвердження, а розмір гонорару узгоджено між адвокатом та клієнтом. /а.с.84-92/ 10.03.2025 року відповідач подав до суду заперечення, у яких вказав на те, що позивачем порушено строк подання клопотання про витребування доказів, яке стосувалося перерахування позичальнику кредитних коштів. Представник позивача за довіреністю в судове засідання не з`явився, надавши письмове клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. /а.с.114/ Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. /а.с.112-113/ Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» кредитний договір №1686221 від 17.02.2020 року. /а.с.17-20/ Договір укладено шляхом використанням позичальником електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора, що підтверджується відповідною відміткою у договорі. Факт отримання кредитних коштів в сумі 14999 грн. [PERSON] від ТОВ «Мілоан» підтверджується платіжним дорученням. /а.с.33/ Крім того, ухвалою суду від 14.04.2025 року задоволено клопотання позивача та витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо належності відповідачу карткового рахунку, на який були перераховані кредитні кошти, а також виписку по рахунку. /а.с.109/ На виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» надав витребувану інформацію, з якої убачається, що на ім`я [PERSON] дійсно емітовано картку № [NUMBER] та 17.02.2020 року (тобто, в день укладення кредитного договору) на його рахунок зараховано 14999 грн. /а.с.121-122/ Наведене на думку суду спростовує аргументи відповідача про те, що з ним не укладався кредитний договір та про відсутність доказів на підтвердження отримання ним кредиту. Згідно умов укладеного договору відповідач як позичальник отримав від ТОВ «Мілоан» кредит в сумі 14999 гривень загальним строком на 30 днів, починаючи з 17.02.2020 до 18.03.2020. Договором передбачено сплату процентів за користування кредитом 4724,69 грн., які нараховуються за ставкою 1,05% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 договору), та 1,5% від фактичного залишку кредиту за продовження користування кредитом всупереч умовам договору (п.п.1.6, 2.2.3 договору). Також умовами договору передбачена сплата комісії за надання кредиту в розмірі 1049,93 грн., яка нараховується за ставкою 7% від суми кредиту одноразово (п.1.5.1 договору). Відповідно до пункту 2.1. договору, кредит надається позичальнику шляхом переказу на рахунок платіжної карти. Позичальник згідно умов договору взяв на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше 18.03.2020. (п.2.4.1 договору) Договір також передбачає можливість його пролонгації за умов сплати комісії та певної частини заборгованості за кредитом. (п.2.3.1) Крім того, у випадку невиконання позичальником умов договору передбачено продовження нарахування процентів за ставкою 1,5% протягом 60 днів (п.2.2.3) Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Відповідач порушив умови кредитного договору, покладені на нього обов`язки щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків належним чином не виконував. Починаючи з 17.02.2020 до 17.05.2020 року утворилась заборгованість в сумі 34273,03 грн., що підтверджується відомістю ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення. /а.с.12/ До складу заборгованості входять прострочена заборгованість за сумою кредиту 14999 грн., прострочена заборгованість за комісією 1049,93 грн., прострочена заборгованість за відсотками 18224,1 гривень. При цьому, суд бере до уваги, що сплата вказаної одноразової комісії за надання кредиту передбачена умовами укладеного кредитного договору (пункт 1.5.1) і відповідно до положень ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Також суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний позичальником в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. В подальшому, ТОВ «Мілоан» уклало договір факторингу №01/04 від 01.04.2020 з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», згідно якого останнє отримало право вимоги вказаними у реєстрі вимоги, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №1686221 з сумою заборгованості 34273,03 грн. Факт укладення вказаного договору підтверджується копією договору, платіжною інструкцією про здійснення оплати за відступлення прав вимоги за договором, витягом з реєстру боржників. /а.с.11, 21-27, 37-41/ Крім того, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» уклало договір про відступлення прав вимоги №1/4 від 13.12.2022 з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПІНГ-ПОНГ», згідно якого останнє отримало право грошової вимоги до боржників зазначених у відповідних реєстрах, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №1686221 з сумою заборгованості 34273,03 грн. Факт укладення вказаного договору підтверджується копією договору, листом на підтвердження здійснення оплати за відступлення прав вимоги за договором, витягом з реєстру боржників. /а.с.10, 28-30, 42/ Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «ПІНГ-ПОНГ» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] 01.07.2025 року відбулася зміна найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС». /а.с.124-126/ Заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Законом України\~від 30\~березня 2020\~року №\~540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України від 30 березня\~2020 року № 540-IX\~щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року. Таким чином, зупинення строку позовної давності відбулося з 02 квітня 2020 року. Відповідно до п.1 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 27\~червня 2023\~року №651\~"Про\~відміну на\~всій території\~України карантину,\~встановленого з\~метою запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Згідно з п. 19 Прикінцевих та\~Перехідних положень\~ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, на момент звернення до суду із позовом, продовжено дію воєнного стану на усій території України, в силу чого строк позовної давності зупинено. Враховуючи, що укладення кредиту та сплив строку кредитування припадає на період, коли строк позовної давності зупинено, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача про застосування строку позовної давності. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом є обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, те, що відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість, розмір заборгованості підтверджено документально, заперечень щодо правильності розрахунку заборгованості не надійшло, позов слід задовольнити. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача у відповідності до положення ст.141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн., суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позову акт надання правничої допомоги, опис робіт, договір про надання правничої допомоги від 07 серпня 2024 року, укладений з адвокатом Білецьким Б.М., свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг). (а.с.13, 14-16, 43, 52) З акту прийому-передачі убачається, що вартість складання позовної заяви складає 3000 грн. за 3 години, вартість правового аналізу обставин спірних правовідносин 2250 грн. за 1,5 години, формування додатків до позовної заяви 750 грн. за 1 годину. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Суд звертає увагу, що наданий договір про надання правничої допомоги стосується широкого виду та невизначеного обсягу послуг, а не конкретно стягнення кредитної заборгованості з відповідача. Водночас, поданий позов про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, не торкається виключних правових проблем, і зважаючи на вузькоспеціалізований вид діяльності позивача, ймовірно не є поодиноким. Зважаючи на типовий характер спірних правовідносин, що виникли, викликає сумнів те, що аналіз обставин спірних правовідносин не охоплювався процесом складання позовної заяви і потребував окремого часу та окремої оплати. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необґрунтованість та неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача, з 6000 грн. до 2500 грн.

Outcome: approved