Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

18.07.2022 року адвокат Ткаченко Олег Юрійович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Ухвалою від 12.03.2025 року цивільну справу №351/903/22 передано до Шевчен-ківського районного суду м.Чернівці за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Терещенка О.Є. 12.05.2025 року. Ухвалою від 15.05.2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Позивач вказував, що [PERSON] працює приватним підприєм-цем, і здійснює підприємницьку діяльність за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання послуг автомийки "Lux Wash". Позивач зазначав, що всі документи для здійснення дільності автомийки [PERSON] оформив належним чином, і ніяких порушень не має. Проте, з боку відповідачки [PERSON] , яка мешкає по сусідству з даною ав-томийкою, на адресу Снятинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській об-ласті, на лінію "102", постійно надходять повідомлення про порушення автомийкою прав відповідачки та її родини. Позивач вказував, що в результаті багаторазових звернень [PERSON] на те-риторію автомийки постійно приїзджають працівники поліції, які проводять перевірку обставин, вказаних у зверненнях останньої, що стало наслідком зменшення кількості відвідувачів автомийки. Крім того, [PERSON] зазначав, що він та його родина, через виклики [PERSON] полійцейських, вимушені були переривати свій нічний відпочинок, і приїзджати до автомийки для спілкування з працівниками поліції, їздити до місця зберігання доку-ментації та надавати її для перевірки, внаслідок чого їм було завдано стрес, погіршено сон та звичайний стан життя. Позивач наголошував, що виклики [PERSON] 13.11.2020 року о 22.48 год, 05.12.2020 року о 22.22 год, та 17.12.2020 року о 22.49 год, були завідомо неправди-вими, оскільки, при проведенні поліцією перевірки, ніяких порушень закону з боку ді-яльності автомийки виявлено не було, але витрачено особистий час позивача [PERSON] та його дружини. Таким чином, позивач вказував, що власнику автомийки - [PERSON] неправо-мірними діями відповідачки [PERSON] спричинено моральну шкоду і просив стяг-нути в рахунок її відшкодування 1 500 грн ( тобто по 500 грн за кожний завідомо не-правдивий виклик). В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що з моменту перших звернень у 2020 році, і до наступного часу, [PERSON] , більше ніж 100 разів, зверталася до поліції з приводу порушення її прав та членів її родини з боку автомийки, яка належить [PERSON] на праві власності. Позивач намагався особисто поспілкуватися з [PERSON] , щоб вона припинила таке "переслідування", але вона пропонувала встановити їй спочатку віконні жалюзі, потім шумозахисні вікна, постійно пропонуючи якісь умови. [PERSON] не вбачав необхідним відшкодовувати відповідачці якісь придбання, а тому остання продовжувала викликати поліцію на автомийку, перешкоджаючи, таким чином, здійснювати на ній діяльність, чим спричиняла [PERSON] моральні страждан-ня. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 500 грн та судові вирати. Представник позивача, - адвокат Ткаченко Олег Юрійович, позовні вимоги під-тримав та пояснив, що постійні виклики відповідачкою працівників поліції на тери-торію автомийки призвели до того, що її відвідувачі стали оминати даний заклад, не ба-жаючи бути присутніми при проведенні поліцейськими перевірок, що прямо впливає на доходи позивача, спричиняє йому негативні відчуття та призвело до моральних страж-дань. Представник позивача наголошував, що сама [PERSON] , жодного разу, не вийшла до працівників поліції і, таким чином, ухилялася від належного спілкування з приводу її звернення. Представник позивача вважав, що діями відповідачки [PERSON] спричинено моральну шкоду, а тому просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги вважала необ-грунтованими і просила відмовити в задоволенні позову. Суду пояснила, що вона та її родичі проживають по сусідству з територією автомийки позивача, а тому постійно чу-ють шум від працюючих компресорів. Під час праці автомийки в денний час позивачка не викликала поліцію, але, коли робота автомийки позивача продовжувалася після 22.00 години, [PERSON] вимушена була реагувати, оскільки шум компресорів пе-решкоджав їй та її родині спокійно відпочивати. Відповідачка також зазначила, що вона не притягувалася до відповідальності за завідомо неправдиві виклики поліції. Ніяких протоколів відносно неї працівники полі-ції не складали. Представник відповідачки, - адвокат Дубець М.О., в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] правомірно викликала поліцію на територію автомийки, оскільки шум працюючих компесорів у нічний час, тобто після спливу 22.00 год, заважав ос-танній та її родині проводити відпочинок та сон. Оскільки позивачем жодних доказів завідомо неправдивих викликів [PERSON] працівників поліції суду не надано, постанов, рішень чи вироків суду про визнання таких дій відповідачки протиправними судом не ухвалювалося, вважав що вина відповідачки у спричиненні позивачу мораль-них страждань не доведена жодним чином, і просив відмовити в задоволенні позову че-рез його необгрунтованість. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, а також свідків, дослідивши пись-мові матеріали та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного виснов-ку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є приватним підпри-ємцем і надає послуги автомийки, приміщення якої знаходиться з адресою: [ADDRESS] . З пояснень сторін встановлено, що поруч з даною автомийкою розташований жит-ловий будинок, в якому мешкає відповідачка [PERSON] та її родина. З довідки старшого інспектора СКЗ Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 22.12.2020 року вбачається, що за результатами розгляду звернення [PERSON] порушень автомийкою ( [ADDRESS] ) правил тиші в 2020 році - не виявлено. Крім того, проведено 21.12.2020 року ряд досліджень шумового наванта-ження та інфразвуку за місцем мешкання [PERSON] і визначено, що рівень шуму автомийки не перевищує гранично допустимий рівень шуму. В ході розгляду звернен-ня [PERSON] факту неналежного виконання службових обов`язків працівниками Снятинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області під час реагу-вання на її повідомлення, не знайшов свого підтвердження (а.с.9-11). Зі змісту рапорту помічника чергового відділення поліції №1 Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 16.06.2022 року вба-чається, що: - [PERSON] 16.06.2022 року, о 14.24 год, звернулася з повідомлен-ням про те, що автобус "Ліон" ДНЗ??4697?? систематично розвертається біля її будин-ку із порушенням ПДР, внаслідок чого руйнується її будинок від вібрації. Просить прийняти до водія відповідні міри. (а.с.93) - [PERSON] 16.06.2022 року о 14.51 год звернулася з повідомлен-ням, що автобус "Ліон" ДНЗ ?? 4697 ?? неодноразово розвертається із порушенням ПДР навпроти будинку заявниці, заїзджає на тротуар, просить прийняти міри (а.с.94). Зі змісту рапорту помічника чергового відділення поліції №1 Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 04.02.2023 року вба-чається, що 04.02.2023 року о 08.55 год прийнято заяву від [PERSON] , в якій остання просить перевірити осіб, що проводять обрізку дерев біля автомийки (а.с.95). Листом-повідомленням начальника відділення поліції №1 (м.Снятин) від 01.09. 2022 року [PERSON] повідомлено, що законність розміщення автомийки за адре-сою: [ADDRESS] , яка розташована біля її будинку, перевірено, а тому її повторне звернення розгляду не підлягає. (а.с.96) З довідки про проведення перевірки звернення [PERSON] від 31.08.2022 року вбачається, що дозвільні документи для діяльності автомийки за адресою: [ADDRESS] , є в наявності, послуги надаються на законних підставах. Ознак кри-мінального чи адміністративного правопорушення не виявлено. (а.с.98-99). Також, в матеріалах справи наявні скарга [PERSON] від 12.08. 2022 року, щодо діяльності автомийки, яка належить [PERSON] (а.с.100-101), заява (а.с.102-104), та матеріали перевірки за даними зверненнями (а.с.105 -108), які не виявили факту порушень прав заявниці. Крім того, до матеріалів справи додано скаргу [PERSON] та її заяву (а.с.109-113), рапорт помічника чергового відділення поліції №1 Коломийського районного від- ділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 04.02.2023 року (а.с.115), та довід-ку про результати проведеної переврки, якою не встановлено порушень оформлення документації діяльності автомийки по [ADDRESS] (а.с.118-119). Зі змісту скарги та заяви [PERSON] від 12.08.2022 року вбачається, що остан-ня зверталася до Національної поліції України з проханням перевірити відповідність розміщення автомийки в [ADDRESS] , та відповідність цільовому призначенню землі; дотримання вимог законодавства містобудівельній документації працівниками Снятинської міської ради (а.с.120-124). За загальним\~правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно до-держуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гід-ність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гаран-тується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшко-дування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використан-ням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свобо-ду вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одер-жувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і не-залежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зо-крема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Як при зверненні до суду з вказаним позовом, так і під час надання пояснень в су-довому засіданні, [PERSON] наголошував на тому, що своїми неодно-разовими і "завідомо неправдивими"зверненнями відповідач [PERSON] створювала перешкоди для діяльності належної йому на праві власності автомийки, що мало свій прояв у тому, що на територію даного підприємства постійно приїзджали співпрацівни-ки поліції, які проводили перевірку документації, в зв`язку з чим, він, як власник, в будь -який час доби, замість проведення сімейного відпочинку, вимушений був приїзджати і витрачати свій особистий час для спілкування з працівниками поліції, надавати їм до-кументацію, тощо. Позивач [PERSON] вказував, що, внаслідок таких численних звер-нень відповідачки, він втратив душевний спокій, став відчувати нервові страждання, а клієнти-відвідувачі автомийки, які постійно наблюдали на її території поліцейських, стали уникати відвідування даного закладу, що призвело до зниження доходів [PERSON] .. Таким чином, позивач вважав, що діями [PERSON] принижено ділову репутацію [PERSON] , і спричинено останньому моральну шкоду, яку він оцінює в 1 500 грн. Суд вважає\~таку позицію\~ [PERSON] \~надуманою,\~а позов\~таким,\~що задоволеннюне підлягає, з огляду на нижченаведене. Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична осо-ба зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода від-шкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкоду-вання моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або по-збавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обста-вин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охо-роняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репу-тація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і тех-нічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за-значено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бу-ти зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У п.п.3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі неза-конними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства мо-ральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження ак-тивного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (безді-яльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обста-вини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК Ук-раїни доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслід-ками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподі-яння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявно-сті вини заподіювача шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуван-ні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Каса-ційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі №766/21131/18 (провадження N61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висно-вок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенса-цію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправ-ність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - мо-ральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. На підставі ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єд-нань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засо-бів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, зая-вою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та осо-бистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивіду-альні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений за-коном строк. Відповідно до абз.5 п.3 Рішення КСУ від 10.04.2003 року у справі №1-9/2003, Кон-ституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадсько-сті чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом інши-ми посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відо-мостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Відповідно до абз.7-9 Рішення КСУ, наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-пра-вову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством Укра-їни. В резолютивній частини Рішення КСУ робиться висновки про те, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обо-в`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам осіб. Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладе-ного в постанові у цивільній справі № 727/5418/17 від 21.03.2019 року: «у випадку, ко-ли особа звертається до органів державної влади із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама собою бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.» Обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди по-кладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та 81 ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсут-ність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обстави-ни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним зако-ном стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря до-казування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної об-ставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тоб-то певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втра-чає сенс. Верховний Суд у свої постановах зауважує, що пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допусти-мості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим ніж протилежний. Як роз`яснено судам в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є мораль-но-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п.15 постанови). У пункті 19 постанови судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання по-ширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припу-щення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Пунктом 16 постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або осо-бисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та по-садових і службових осіб, що зобов`язані оглянути звернення і дати обґрунтовану від-повідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган ком-петентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки ін-формація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бу-ти підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. В судовому засіданні позивач [PERSON] стверджував, що інформація, викладена у письмових зверненнях відповідачки [PERSON] до правоохоронних органів є за-відомо неправдивою і принижує його ділову репутацію. Разом з тим, відповідачка у своїх запереченнях стверджувала, що ніякої недосто-вірної інформації про позивача і його заклад (автомийку) вона не поширювала, а її звер-нення до правоохоронних органів були обумовлені бажанням захистити своє право на відпочинок, і закликати [PERSON] дотримуватися порядку добросусідства та не пору-шувати права мешканців будинку, який розташований в безпосередній близкості до належного йому заклад. Оцінюючи надані докази, суд зазначає, що сам факт звернення відповідачки до правоохоронних органів не є розповсюдженням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України, щодо позивача, оскільки такі звернення є способом захисту прав і свобод особи, що гарантовані Конституцією України та міжнародними нормами. Від-повідно до практики Європейського суду з прав людини, звернення до державних орга-нів із заявами про можливі правопорушення не може розглядатися як умисне поширен-ня недостовірної інформації з метою завдання шкоди іншій особі. Крім того, відповідачка зазначає, що її звернення до правоохоронних органів були обумовлені її суб`єктивним сприйняттям діяльності підприємства (автомийки) позива-ча, що само по собі не є поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовір-ність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукуп-ності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахуван-ня кожного доказу (групи доказів). Суд не може залишити поза своєю увагою, що позивачем [PERSON] не надано суду жодного доказу про визнання [PERSON] винною у завідомо неправдивому виклику поліції, відповідальність за який передбачена ст.183 КУпАП. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач не надав достатніх доказів для підтвердження факту поширення відповідачкою завідомо недостовірної ін-формації, яка б порушувала його особисті немайнові права. Відтак, позовні вимоги по-зивача є такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на недоторканість його ділової репутації, що мало прояв у неодноразовому зверненні з письмовими заявами до правоохоронних органів, тому задоволенню не під-лягають.

Outcome: dismissed