Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Луцької міської ради із позовом до [PERSON] про стягнення із замовника будівництва коштів пайової участі до місцевого бюджету. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період із вересня 2016 року по березень 2024 року [PERSON] , згідно документу, що дає право на виконання будівельних робіт, зокрема декларації про початок будівельних робіт від 07.09.2016 року № ВЛ 082162512104, було здійснено будівництво об`єкта: «Нове будівництво магазину в смт. Рокині Луцького району Волинської області» (далі об`єкт будівництва). У подальшому, Державною інспекцією архітектури та містобудування України 08.05.2024 року зареєстровано декларацію про готовність вказаного об`єкту до експлуатації № ІУ101240508280 від 08.05.2024 року, що підтверджується відповідним витягом з веб-сайту «e-construction.gov.ua». Як вбачається з декларації про готовність об`єкта до експлуатації (дата створення: 2024 рік), пайова участь відповідачем до місцевого бюджету не сплачувалась. Вказує, що на час подання відповідачем декларації про початок будівельних робіт та початку ним відповідного будівництва ч.2 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Натомість на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва відповідача, ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 року № 132-ІХ. В Зазначає, що оскільки будівництво об`єкта розпочалося у 2016 році, тобто до набрання чинності Закону № 132-ІХ, відповідач був зобов`язаний у період з початку будівельних робіт і до 01.01.2020 року звернутися до позивача із заявою про укладення договору про пайову участь, чого він не зробив. Як наслідок, відповідні грошові кошти (пайовий внесок), що складають загальну суму в розмірі 31216 грн. до бюджету не сплачувалися. Також, прокуратурою було поінформовано Луцьку міську раду про існування порушень інтересів держави, однак орган місцевого самоврядування не вжив жодних заходів до усунення порушень та не звернувся до суду з позовом про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету. Крім того, у період з 09.05.2024 року, наступний день за днем реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, по 11.03.2025 року день, який передує зверненню прокурора до суду із позовом, безпідставно було збережено 31216 грн., що є підставою для нарахування штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.\~ На підставі наведеного, просить суд стягнути із [PERSON] на користь Луцької міської ради для зарахування в дохід місцевого бюджету безпідставно збережені грошові кошти на загальну суму 35949,43 грн., з яких: грошові кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в сумі 31216 грн., інфляційні втрати в розмірі 3947,42 грн. та три відсотки річних в розмірі 786,01 грн., а також судові витрати по справі. 21.03.2025 року автоматизованою системою документообігу Луцького міськрайонного суду Волинської області зазначену цивільну справу було розподілено судді Пушкарчук В.П. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26.03.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі Розпорядження Луцького міськрайонного суду Волинської області № 102/01-06 від 29.04.2025 року вищезазначену цивільну справу було передано для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оскільки відповідно до рішення ВРП № 877/0/15-25 від 29.04.2025\~року суддю Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] звільнено у відставку. 30.04.2025 року автоматизованою системою документообігу Луцького міськрайонного суду Волинської області зазначену цивільну справу було розподілено судді Пахолюку А.М. Ухвалою суду від 01.05.2025 року прийнято справу до свого провадження та призначено до судового розгляду. Прокурор Луцької окружної прокуратури Волинської області до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник позивача до початку судового засідання подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача до початку судового засідання також подав заяву про слухання справи у відсутності сторони відповідача. Позовні вимоги визнають частково, а саме в частині стягнення грошових коштів пайової участі. В письмовій заяві від 12.062025 року, представник відповідача заперечує щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки перед подачею декларації про готовність об`єкта до експлуатації, 08.05.2024 року, йому було роз`яснено, що на даний час не є можливим укласти договір пайової участі, та відсутні рахунки, на які можна було б внести грошові кошти за пайову участь, а тому йому слід чекати відповідного рішення суду, тому на думку відповідача, відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій. Крім того, оскільки відповідач визнав позов добровільно до початку розгляду справи по суті, то просить не покладати на нього стягнення судових витрат. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що у період із вересня 2016 року по березень 2024 року [PERSON] , згідно документу, що дає право на виконання будівельних робіт, зокрема декларації про початок будівельних робіт від 07.09.2016 року № ВЛ 082162512104, було здійснено будівництво об`єкта: «Нове будівництво магазину в смт. Рокині Луцького району Волинської області» (далі об`єкт будівництва) (а.с. 18-20). Із матеріалів справи вбачається, що 08.05.2024 року Державною інспекцією архітектури та містобудування України зареєстровано декларацію про готовність вказаного об`єкту до експлуатації № ІУ101240508280 від 08.05.2024 року, що підтверджується відповідним витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, що підтверджує введення даного об`єкту будівництва в експлуатацію (а.с. 21-47). Судом встановлено, що пайова участь у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту відповідачем [PERSON] , як замовником, який мав намір щодо забудови земельної ділянки у смт. Рокині Луцького району Волинської обл. до місцевого бюджету на дату пред`явлення даного позову не сплачувалася. Вищевказані обставини стороною відповідача визнаються. На час подання відповідачем декларації про початок будівельних робіт та початку ним відповідного будівництва ч.2 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Так, на момент прийняття в експлуатацію об`єкта відповідача ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі Закон № 132-ІХ). Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 року у справі № 910/9548/21 дійшов висновку, що законодавець під час внесення змін до ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: якщо станом на 01.01.2020 року такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 року встановлений ст. 40 ЗУ №132-IX обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абз. 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX. Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак, які станом на 01.01.2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених пп. 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. При цьому, обов`язок сплатити пайової участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року роках. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2023 року у справі № 140/5484/21. Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 року зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Із листа-відповіді Луцької міської ради № 1.1-21/366/2025 від 21.01.2025 року вбачається, що замовник об`єкта будівництва [PERSON] не звертався до Луцької міської ради з приводу укладення договору про пайову участь та відповідно не сплачував коштів пайової участі (а.с.17). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ні з початку будівництва (2016 рік) ні до його завершення (2024 рік) відповідачем не було сплачено відповідні кошти пайової участі, незважаючи на наявність такого обов`язку як згідно ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (до 01.01.2020 року) так і згідно із Законом № 132-ІХ (після 01.01.2020 року). Відповідно до\~абз.\~2\~п.\~2\~розділу ІІ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону №\~132-IX\~встановлено,\~що розмір\~пайової участі\~становить (якщо\~менший розмір\~не встановлено\~рішенням органу\~місцевого самоврядування,\~чинним на\~день набрання\~чинності цим\~Законом) для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. Згідно Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 08.05.2024 року № ІУ 101240508280, загальна кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 780 400 грн. (а.с. 22). \~\~Враховуючи наведене та зважаючи на норми абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, розмір пайової участі, який на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягає стягненню із відповідача до бюджету Луцької міської ради складає 31216 грн. (Розрахунок: 780 400 грн. х 4 % / 100 % = 31 216 грн.). Таким чином, судом встановлено, що у період з 09.05.2024 року (наступний день після прийняття об`єкта в експлуатацію) по 11.03.2025 року (день який передував зверненню прокурора до суду із позовом) [PERSON] безпідставно було збережено 31216 грн. коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із розрахунку, який міститься в позовній заяві, за період з 09.05.2024 року по 11.03.2025 року відповідачу на суму безпідставно збережених грошових коштів у розмірі 31216 грн. нараховано 3947,42 грн. інфляційних втрат та 786,01 грн. трьох відсотків річних, а всього штрафні санкції складають загальну суму 4733,43 грн. Разом з\~тим,\~суд не\~бере до\~уваги викладені\~у письмовій\~заяві від\~12.06.2025\~року доводи\~представника відповідача\~про безпідставність\~стягнення з\~відповідача 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~оскільки відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що діяла на час подання відповідачем декларації про початок будівельних робіт, а саме: 07.09.2016 року, останній був зобов`язаний при поданні такої декларації укласти договір про пайову участь з позивачем у розвитку інфраструктури населеного пункту, однак цього не зробив, будучи обізнаним про такий обов`язок, та не сплатив кошти пайової участі, чим порушив свої грошові зобов`язання, у зв`язку з цим, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних є правомірним. Перевіривши надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виконання зобов`язання та, з врахуванням відсутності контррозрахунку з боку відповідача, суд дійшов висновку, що такі розрахунки є обґрунтованими, арифметично вірними та такими, що не суперечить нормам чинного законодавства. За таких обставин, позовні вимоги заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області до [PERSON] про стягнення із замовника будівництва коштів пайової участі до місцевого бюджету та штрафних санкцій є в повній мірі обґрунтованими. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У п. п. 79-81 Постанови від 26.05.2020 року по справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на виявлене порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Бездіяльністю компетентного органу щодо захисту прав та інтересів держави чи територіальної громади є невжиття ним заходів для такого захисту протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення зазначених прав або інтересів. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (аналогічні норми містяться у ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні). Місцеві бюджети є складовою бюджетної системи України (ч. 1 ст. 5 Бюджетного кодексу України). Крім того, положення законодавства у сфері бюджетних правовідносин (п. 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України) відносять кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів. Бюджетом розвитку, згідно норм ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються для реалізації програм соціально-економічного розвитку, зміцнення матеріально-фінансової бази; Таким чином, оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування. Варто зауважити, що прокуратура, відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», поінформувала Луцьку міську раду про існування спірних порушень інтересів держави (листи від 14.01.2025 року № 53-376вих-25 та від 25.02.2025 року № 53-1824вих-25) (а.с. 49-50,52-55). Однак, позивачем не вжито заходів до усунення порушень указаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позову про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету. Внаслідок нездійснення позивачем належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним, у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, поданого в інтересах держави в особі Луцької міської ради до [PERSON] про стягнення із замовника будівництва коштів пайової участі до місцевого бюджету, стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача, суд не бере до уваги доводи відповідача про звільнення його від судових витрат у зв`язку з визнання ним позову, оскільки у своїй письмовій заяві від 12.06.2025 року сторона відповідача визнала позов частково. Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК, підставою для звільнення від судових витрат є повне визнання позову, тоді як часткове визнання не звільняє відповідача від обов`язку нести відповідну частину судових витрат, у зв`язку з цим, суд вважає наведені доводи сторони відповідача безпідставними. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь Волинської обласної прокуратури підлягає стягненню 2422 грн. 40 коп. судового збору, який був сплачений останньою при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved