Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відмову [PERSON] від прийняття спадщини від імені [PERSON] недійсною. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що він - [PERSON] , [INFO] , є опікуном недієздатної особи - [PERSON] - [INFO] відповідно до рішення суду від 17 липня 2024 року і діє в його інтересах. [INFO] помер [PERSON] , батько його підопічного. Після його смерті відкрилася спадщина, до якої входили дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: одна площею 8,7729 га (кадастровий номер 4820682600:01:000:0197), та інша площею 8,77 га (кадастровий номер 4820682600:01:000:0198). А також земельна ділянка площею 2 га для ведення особистого сільського господарства. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його діти: син - [PERSON] та дочка - [PERSON] . Так як син на момент смерті батька був визнаний недієздатною особою, його інтереси представляла мати, [PERSON] . Враховуючи, що спадкове майно знаходиться на території Баштанського району, в установлений законом строк, [PERSON] звернулася в інтересах свого недієздатного сина [PERSON] до приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Горбенко О.О. із заявою про прийняття спадщини за законом. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулася донька [PERSON] . На підставі чого і була відкрита спадкова справа № 20/2020. У вересні 2020 року [PERSON] , діючи в інтересах свого недієздатного сина, на прохання відповідача [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Горбенко О.О. із заявою про відмову від прийняття спадщини на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого сільського господарства. Оскільки [PERSON] після смерті чоловіка опинилась у тяжкому матеріальному становищі, а недієздатний син потребував продовження вартісного лікування, [PERSON] скористалася цими обставинами, запевнила, що половина коштів від продажу земельної ділянки піде на лікування брата [PERSON] , а інше спадкове майно буде поділене між нею та братом в рівних частинах. Через свою юридичну необізнаність, тяжкий психологічний стан, а саме глибоку емоційну депресію після смерті цивільного чоловіка [PERSON] , з яким прожила багато років [PERSON] , а також через беззаперечну довіру до рідної дочки, не розуміла, що відмовляючись від прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки площею 2 га на користь доньки, відповідача по справі, вона відмовляється від усієї спадщини та позбавляє свого сина спадкового майна. Мати вважала, що ця заява є передумовою для подальшого вирішення питання про прийняття спадщини її дітьми, і вона зможе, як опікун в інтересах недієздатного сина, отримати обов`язкову частку у спадковому майні після смерті його батька. У січні 2022 року [PERSON] стало відомо про те, що відповідачка отримала 09.12.2020 року свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на всю земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: одна площею 8,7729 га (кадастровий номер 4820682600:01:000:0197) та на всю земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 8,77 га (кадастровий номер 4820682600:01:000:0198). Що стало підставою для звернення [PERSON] 21.01.2022 року до приватного нотаріуса Горбенко О.О. із заявою про надання інформації щодо видачі свідоцтв про право на спадщину на ім`я [PERSON] . [PERSON] все ще була впевнена, що вона відмовилася від частини спадкового майна, а саме земельної ділянки площею 2 га. Але їй було повідомлено листом № 29/01-16 від 22.02.2022 року, що нею, як опікуном недієздатного сина, подано заяву про відмову від всієї спадщини від імені [PERSON] та рішення виконавчого комітету Лук`янівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області «Про надання згоди опікуну [PERSON] на подання заяви про відмову від прийняття спадщини від імені та з урахуванням прав недієздатного [PERSON] » № 2 від 24.09.2020 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 308135676 від 24.08.2022 року вбачається, що земельна ділянка площею 8,7729 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4820682600:01:000:0197, яка розташована на території Лук`янівської (на даний час Привільненська) сільської ради Баштанського району Миколаївської області належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про права на спадщину № 916 виданого 09.12.2020 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської обл. Горбенко О.О. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 308135729 від 24.08.2022 року вбачається, що земельна ділянка площею 8,77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4820682600:01:000:0198, належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про права на спадщину № 916 виданого 09.12.2020 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Горбенко О.О. До кінця не усвідомлюючи, що [PERSON] та її недієздатний син стали жертвами обману власної дочки [PERSON] та маючи надію, що сталася якась помилка, [PERSON] 18.01.2023 року повторно звертається до приватного нотаріуса Горбенко О.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 земельних ділянок. Та 25.01.2023 року отримує постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки його опікуном протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦКУ, подано заяву про відмову від прийняття спадщини, належної [PERSON] та відповідно до вимог ч.4 ст. 1273 ЦКУ надано відповідне рішення органу опіки і піклування про надання згоди опікуну [PERSON] на подання заяви про відмову від прийняття спадщини від імені [PERSON] . Оскільки [PERSON] вважала, що її недієздатний син [PERSON] має обов`язкову частку в спадковому майні, і відмовляючись на користь доньки від оформлення земельної ділянки площею 2 га, він все рівно успадкує по 1/2 частці в земельних ділянках з кадастровими номерами 4820682600:01:000:0197 та 4820682600:01:000:0198, вона не розуміла, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, що вона позбавляє сина права на прийняття спадщини [PERSON] вважала, що її заява є передумовою для оформлення спадкових прав її дітьми. На момент звернення до нотаріуса вона не розуміла природу та наслідки вчинення нею одностороннього правочину - відмову від спадщини в інтересах недієздатного сина, неправильно сприймала своє право відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦКУ відмовитися від спадщини саме на користь доньки і право останньої успадкувати це майно, а тому відмова від права на спадщину була здійснена під впливом помилки і таку відмову опікуна в інтересах недієздатної особи необхідно скасувати. 17.03.2025 року відкрито провадження. Ухвалою суду від 09.04.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та третя особа [PERSON] позовні вимоги повністю підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дмитренко Ігор Миколайович заперечив щодо задоволення позову. Представник третьої особи Привільненської сільської ради просили провести розгляд справи без їх участі та ухвалити рішення на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно із частинами другою та п`ятою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Главою 16 Розділу IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону. Відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено (стаття 225 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (стаття 229 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним (стаття 230 ЦК України). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України). Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України). Аналіз змісту наведених норм свідчить, що суд може визнати недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, визначених частиною п`ятою статті 1274 ЦК України, у разі звернення до суду з таким позовом особою, яка вчинила такий правочин, а також, у передбачених законом випадках, зокрема, у разі смерті або визнання особи недієздатною, іншою особою. У справі, що розглядається, з позовом про визнання відмови [PERSON] від прийняття спадщини недійсною звернувся [PERSON] , як діючий опікун недієздатного сина [PERSON] , посилаючись на порушення прав його підопічного [PERSON] тим, що матір недієздатного вчинила оспорюваний правочин через юридичну необізнаність та обман з боку доньки, чим позбавила свого недієздатного сина права на спадок. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: - по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; - по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; - по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. За приписами ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що опікун недієздатного здійснила відмову від прийняття спадщини під впливом тяжких для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Смерть чоловіка, хвороба сина та обман доньки змусили її укласти такий правочин. За відсутності цих тяжких обставини цей правочин не було б вчинено взагалі. В Україні право на землю є одним із основоположних прав, що гарантується державою. Згідно з Конституцією України, земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною. Це не просто ресурс, а елемент національної безпеки, і право власності на неї реалізується виключно відповідно до закону. Ключовим принципом, що випливає з цієї конституційної норми, є право кожного повнолітнього громадянина України на безоплатне отримання земельної ділянки. Це право, закріплене у статті 121 Земельного кодексу, дозволяє українцям набувати землю з державних або комунальних фондів для різних потреб, наприклад, для ведення особистого селянського господарства або будівництва житла. Законодавство України забезпечує захист особистих немайнових і майнових прав повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права. У таких випадках, для захисту їхніх інтересів, встановлюється опіка або піклування. Опікун, призначений за встановленою процедурою, має право управляти майном недієздатної особи виключно в її інтересах. Це означає, що всі дії опікуна щодо майна підопічного, включаючи спадщину, повинні бути спрямовані на збереження та примноження його багатства, а не на його зменшення. Відмова від спадщини, зокрема у вигляді земельної ділянки, є прямим порушенням майнових прав недієздатної особи, оскільки позбавляє її потенційно цінного активу. Крім того, у справі що розглядається пасивна позиція органу опіки та піклування, який беззаперечно надав згоду опікуну на подання заяви про відмову від прийняття усіх трьох земельних ділянок у спадщину також є незрозумілою суду. Адже органи опіки та піклування відіграють критично важливу роль у системі захисту прав найуразливіших верств населення. Вони покликані не лише контролювати діяльність опікунів, але й здійснювати попередній нагляд за вчиненням правочинів від імені підопічних. У ситуації, коли опікун звертається за дозволом на відмову від спадщини, органи опіки повинні провести ретельну перевірку і оцінити наслідки такого рішення і не застосовувати формальний підхід. Оскільки, це може призвести до ухвалення рішень, які суперечать інтересам недієздатної особи. Тому суд вважає, що в даному випадку орган опіки та піклування не керувався принципом "найкращих інтересів дитини або недієздатної особи», не проаналізував вартість спадкового майна та потенційну вигоду від його прийняття, не перевірив чи відмова від спадщини є обґрунтованою та не порушує прав підопічного. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: partial