Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі - ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС») звернулося із позовом до [PERSON] та просило стягнути із нього заборгованість за кредитними договорами в загальній сумі 23 149 грн. У обґрунтування заявленого ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» повідомило, що у листопаді 2021 року між відповідачем та первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТзОВ «МІЛОАН») укладений договір про споживчий кредит на підставі якого [PERSON] отримав грошові кошти. У подальшому право вимоги до відповідача за вказаним договором перейшло до позивача. Разом із тим, [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання із повернення кредиту через що утворилася вказана вище заборгованість, яку позивач просить стягнути в межах цього провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і без фіксації його перебігу. [PERSON] , у свою чергу, скерував до суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення цього позову. У обґрунтуванням своєї позиції відповідач повідомив, що, перш за все, він не отримував будь-яких кредитних коштів безпосередньо від ТзОВ «МІЛОАН». Окрім цього, [PERSON] звернув увагу на те, що із матеріалів справи вбачається, що кошти за вищевказаний кредитним договором мали перераховуватися Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛАЄНС», однак кредитний договір не містить у собі жодних застережень, що кошти за ним передаватимуться у користування позичальника третіми особами. Більше того, [PERSON] стверджує, що жодних договір із ТзОВ «МІЛОАН» він не укладав і будь-яких заявок на отримання кредиту не залишав. Також відповідач звернув увагу суду й на те, що матеріали справи не містять у собі детального розрахунку спірної заборгованості, а тому її сума є необґрунтованою. У відповіді на відзиві ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» підтримало свою позицію, викладену в позовній заяві. Окрім цього, позивач акцентував увагу суду на тому, що із розрахунку зазначеної заборгованості вбачається, що [PERSON] частково погашав борг, а отже така його поведінка свідчить про визнання боргу відповідачем. У подальшому сторони також надали ряд письмових пояснень, у яких підтримали свої раніше висловлені позиції. Дослідивши матеріали справи судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. 24 листопада 2021 року [PERSON] в особистому кабінеті на сайті ТзОВ "Мілоан" https://miloan.ua/ подав заявку на отримання кредиту № 3872603. Ця заявка знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https://miloan.ua/ (а.с.23). 24 листопада 2021 року ТзОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладений договір про споживчий кредит № 3872603 (далі - Договір) за умовами якого останній отримав кредит в сумі 5 000 грн (п. 1.2 Договору) строком на 15 днів, тобто до 09 грудня 2021 року (п. 1.3 та 1.4 Договору) зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 1 450 грн, яка нараховується за ставкою 29 відсотків від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1. Договору). Відповідно до приписів п. 1.5.2. та 1.6 Договору проценти за користування кредитом: 2250 грн, які нараховуються за ставкою 3 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. У п. 1.7 Договору передбачено, що типом процентної ставки за цим договором є фіксований тим, а особливості нарахування процентів визначені в в п.п. 2.2, 2.3 договору. Згідно із п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Водночас, за умовами п. 2.2.3 Договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п.1.6 та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника. Відповідно до положень п. 2.3.1.2 Договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. Згідно із п. 2.3.2 Договору його розділ 2.3 є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, і яка(і) полягає(ють) у: а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п.2.3.1.1 Договору та розділу 6 Правил; б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п.1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2. Договору. Після настання визначених в підпунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин, умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п.1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п.1.4, змінюються пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особистому кабінеті Позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. У випадку розбіжностей між умовами кредитного договору, включаючи додатки 1,2 та оновленим графіком платежів, застосовуються умови визначені оновленим графіком. Окрім цього, відповідно до п. 6.1 та 6.2. Договору цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (8М8) на мобільний телефонний номер Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього Кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Також у п. 6.4 та 6.5 Договору передбачено, що укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (а.с. 17-21). Згідно із довідкою про ідентифікацію, що видана ТзОВ «МІЛОАН» акцепт Гапчуком Б.В. вищевказаного договору (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) відбувся за допомогою одноразового ідентифікатора «[NUMBER]», що був відправлений 24 листопада 2021 року на номер мобільного телефону [NUMBER] (а.с. 24). Із розрахунку первісного кредитора ТзОВ «Мілоан» вбачається, що за вказаним кредитним договором за [PERSON] обліковувалася заборгованість в загальній сумі 23 149 грн із яких: 4 850 грн - заборгованість за тілом кредиту, 16 849 грн заборгованість за процентами та 1 450 грн заборгованість за комісією (а.с. 25). Поміж іншого, судом встановлено, що у період з 25 листопада 2021 року по 09 грудня 2021 року на кредит нараховувалися проценти, у ставці передбаченій п. 1.5.2 Договору (а.с. 25). 26 липня 2024 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладений договір факторингу № 26-07/2024 згідно із п. 6.1.3 якого перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників для друку згідно додатку № 4, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників для друку підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 27-29). Того ж дня між сторонами вказаного правочину за допомогою електронних підписів підписаний акт приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року (а.с. 32), а також ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» на користь ТзОВ «Мілоан» перераховано 3 310 395,81 грн із призначенням платежу «Згідно договору факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року», що підтверджується копією платіжної інструкції № 448090005 (а.с. 33). Із вищевказаного реєстру вбачається, що до позивача за договором факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 3872603 від 24 листопада 2021 року на загальну суму 23 149 грн (порядковий номер в реєстрі 21396) (а.с. 33 зворот - 34). Водночас, у довідці від 10 січня 2025 року, що видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс» зазначено, що Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Елаєнс» на підставі договору № 40484607_26/10/18-1 про надання послуг з переказу грошових коштів (Переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» 24 листопада 2021 року на картковий рахунок № [NUMBER] перераховано 5 000 грн із призначенням платежу «кошти згідно договору 3872603» (а.с. 24 зворот). Із наведеного позивачем у тексті позовної заяви розрахунку вбачається, що борг [PERSON] станом на день формування цього позову становить 23 149 грн із яких 4 850 грн - заборгованість за тілом кредиту, 16 849 грн заборгованість за процентами та 1 450 грн заборгованість за комісією (а.с. 3 зворот). Відповідно до листа Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» № 81-15-9/8313-БТ від 02 липня 2025 року вбачається, що номер телефону [NUMBER] зазначено в анкетних даних [PERSON] та є фінансованим номером на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій за платіжною карткою № [NUMBER] , яка емітована на його ім`я (а.с. 92). Окрім цього, у виписці за платіжною карткою № [NUMBER] вбачається, що 24 листопада 2021 року на вказану картку перераховувалися 5 000 грн, які зараховані на неї 26 листопада 2021 (а.с. 93). Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Приписи ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою та другою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" унормовує, що одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частина друга ст. 1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Так, позивач з метою захисту своїх порушених прав, що знайшли своє відображення у порушенні відповідачем умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одним із способів та видів такого захисту. Також, суд встановив, що тривале порушення боргових зобов`язань у причинно-наслідковому зв`язку потягнуло за собою появу вищевказаної заборгованості. Водночас, щодо вимог позивача стосовно стягнення заборгованості за комісією суд звертає увагу на таке. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту,у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відтак, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає можливість встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Окрім цього, Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року по справі № 686/14530/15 виснувано, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Відтак, ураховуючи норми законодавства, якими врегульоване питання комісії при наданні кредиту, а також зважаючи на усталену судову практику з цього приводу, суд уважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні вимог в частині стягнення із позивача комісії в сумі 1 450 грн, так як це прямо суперечитиме законодавству України, оскільки суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку позикодавця надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Стосовно доводів сторони відповідача про те, що [PERSON] не підписував вищевказаних кредитних договорів суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 відображений правовий висновок щодо того, що без введення логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де обслуговується позичальник), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання кредитором персональних даних від позичальника з метою укладення договору, є неможливим. Так, за умовами п. 6.2. Договору № 3872603 від 24 листопада 2021 року сторони фактично дійшли згоди, що для підписання зазначеного договору відповідачем використовуватиметься електронний підпис одноразовим ідентифікатором, що відповідає положенням до Закону України «Про електронну комерцію». Також матеріалами справи підтверджується наявність у договорі та заявці на отримання кредиту персональних даних відповідача, а саме: номеру паспорта громадянина України, дати та органу його видачі, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, який присвоєний Гапчуку Б.В., а також адресу його зареєстрованого місця проживання та фінансовий номер мобільного телефона відповідача, який обліковується за ним і у Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк». Окрім того, матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодінням його персональними даними з метою подальшого укладення кредитного договору № 3872603 від 24 листопада 2021 року. Із вищевикладеного можливо дійти висновку, що раніше згаданий кредитний договір підписаний саме відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора (електронний підпис з одноразовим ідентифікатором) і є укладеними у порядку Закону України «Про електронну комерцію», що повністю відповідає положенням зазначеного Закону та приписам ЦК України. Окремо суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять і сторонами у встановленому процесуальним законом порядку суду не надано доказів, які б свідчили про те, що вказаний договір визнаний недійсними. Тобто, за таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена. Також суд критично оцінює доводи [PERSON] стосовно того, що він не отримував коштів за вищевказаним кредитним договором. Зокрема, такі твердження відповідача повністю спростовуються випискою за картковим рахунком № [NUMBER] , який належить відповідачу (а.с. 93-94). Так, згідно із вищевказаною випискою 24 листопада 2021 року на зазначену картку перераховано 5 000 грн (розмір кредиту, передбачений договором № 3872603 від 24 листопада 2021 року), що були зараховані на цю ж картку 26 листопада 2024 року. Такий переказ коштів у сукупності із датою його здійснення та датою вчинення кредитного договору дають підстави стверджувати, що зазначені грошові кошти перераховувалися відповідачу саме на виконання первісним кредитором умов кредитного договору. Передання ж таких коштів первісним кредитором за допомогою послуг ТзОВ «Елаєнс» зазначених висновків суду не змінює. Щодо сумнівів [PERSON] у обґрунтованості спірної заборгованості суд уважає за необхідне звернути увагу відповідача на таке. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2023 року в справі № 922/1280/22 викладений правовий висновок, відповідно до якого Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Так, перевіряючи правильність проведеного розрахунку заборгованості за договором № 3872603 від 24 листопада 2021 року суд виходить із того, що кредит в сумі 5 000 грн (п. 1.2. Договору) надавався відповідачу строком на 15 днів, тобто до 09 грудня 2021 року (п. 1.3 та 1.4. Договору). Водночас, за умовами п. 2.2.3 Договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п. 1.6 Договору та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Відтак, оскільки процентна ставка передбачена п. 1.5.2 Договору - 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, а процента ставка передбачена п. 1.6. Договору - 5% на від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, то із урахуванням п. 2.2.3 Договору можливо дійти висновку, що у період із 24 листопада 2021 року по 09 грудня 2021 року проценти за вказаним кредитним договором мали нараховуватися за ставкою, передбаченою п. 1.5.2 Договору і їх сума мала становити 2 250 грн (із розрахунку (5 000х3%)х15 днів). Однак, в п. 2.3.1.2 Договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Так, із розрахунку первісного кредитора ТзОВ «Мілоан» вбачається, що у строк до 09 грудня 2021 року кредитні кошти не повернув у повному обсязі, а отже продовжив користування ними. Зазначений перебіг подій у сукупністю із подальшим непогашенням заборгованості призвів до того, що у порядку п. 2.3.1.2 Договору відбулася його автопролонгація на строк до 08 лютого 2022 року, тобто на 60 днів. За таких обставин, а також із огляду на приписи п. 2.2.3 Договору починаючи із 10 грудня 2021 року на кредит нараховувалися проценти відповідно до ставки, визначеної у п. 1.6 Договору, тобто 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом і 10 грудня 2021 року за користування кредитними коштами відповідачеві нараховано 250 грн процентів. Однак, із розрахунку первісного кредитора прослідковується, що 10 грудня 2025 року відповідач вніс 695 грн на погашення заборгованості із яких 150 грн віднесено на погашення заборгованості за комісією, 150 грн віднесено на погашення заборгованості за процентами і 395 грн внесено на погашення боргу за тілом кредиту. Проте, як зазначалося вище, вказана стягнення грошових коштів у вигляді комісії за будь-які послуги в цьому випадку суперечитиме законодавству України, а тому ці 150 грн повинні бути віднесеними на погашення процентів, оскільки в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 534 ЦК України при виконанні зобов`язань у другу чергу сплачуються проценти. Таким чином, можливо дійти висновку, що 10 грудня 2021 року сума заборгованості за тілом кредиту знизилася до 4 850 грн, а тому розмір процентів відповідача за користування кредитними коштами за період із 11 грудня 2021 року по 08 лютого 2022 року становить 14 307,50 грн (із розрахунку (4 850х5%)х59 днів). За таких обставин, загальна сума заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором становить 21 357,50 грн із яких - 4 850 грн заборгованість за тілом кредиту та 16 507 грн заборгованість за процентами (із розрахунку (2 250 (проценти за період із 24 листопада 2021 року по 09 грудня 2021 року) + 250 (проценти за 10 грудня 2021 року) + 14 307,50 грн (проценти період із 11 грудня 2021 року по 08 лютого 2022 року) - 300 грн (проценти погашені 10 грудня 2021 року). Ураховуючи викладене, позовні вимоги ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» суд вирішує задовольнити частково. Окрім зазначеного, оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї цивільної справи пропорційно до частки задоволених вимог, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 2 234,90 грн. Щодо питання стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу останнім до матеріалів позову долучено: договір про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року (а.с. 12-13); прайс-лист АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с. 13 зворот - 14); заявку на надання юридичної допомоги № 115 від 20 грудня 2024 (а.с. 15) та витяг з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 27 грудня 2024 року (а.с. 16). Зокрема, із зазначеного акту виконаних робіт убачається, що адвокатським об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» в межах цього провадження надані послуги: усної консультації з вивченням документів вартістю 3 000 грн та складення позовної заяви про стягнення боргу в сумі 6 000 грн. Таким чином, загальна вартість наданої правової допомоги становить 9 000 грн. Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено. У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі № 925/1137/19). Із урахуванням викладеного, а також зважаючи на розмір вимог, які задоволені судом за наслідками розгляду цієї справи та відсутність заперечень сторони відповідача щодо їх розміру суд уважає за необхідне стягнути із останнього на користь позивача 8 303,40 грн витрат на професійну правничу допомогу. Зазначений розмір витрат на правничу допомогу суд уважає таким, що відповідає принципу співмірності та розумності зазначених витрат. Щодо питання розподілу судових витрат відповідача то такі станом на день ухвалення цього рішення перед судом не декларувалися. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial