Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», третя особа Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області в якому просив припинити право господарського відання на нерухоме майно нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 112,3 м.кв., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , закріплене згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017, за Державним підприємством «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» та скасувати запис про державну реєстрацію іншого права господарського відання від 09.04.2014 номер запису 5293137 на вищевказане майно за Державним підприємством «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції». В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що ним, згідно договору купівлі-продажу №2 від 20.01.2024 року здійснено купівлю об`єкта малої приватизації нежитлової будівлі з підвалом загальною площею 112,3 м.кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , за результатами електронного аукціону №SРЕ001-UА-20231219-20289 від 28.12.2023, затвердженим Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 04.01.2024 №01, продавцем якого виступав вказаний фонд державного майна. Але ще до укладення договору на даний об`єкт державним реєстратором Лубенського міськрайонного управління юстиції Халітбою Любов`ю Миколаївною, згідно записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.04.2014, номер запису: 5293137, було зареєстроване інше речове право - право господарського відання згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017, де правокористувачем є Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» яке перед укладанням договору купівлі-продажу не було скасоване. На даний час він не може розпорядитися своєю власністю, тобто продати вказаний об`єкт нерухомого майна, для чого звернувся до приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Тищенко І.В. для оформлення договору купівлі-продажу та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.03.2025 у зв`язку з нескасованою реєстрацією іншого речового права: права господарського відання. Наявність реєстрації права оперативного управління унеможливлює здійснення права власності у повному обсязі, що і стало причиною звернення до суду з вищевказаним позовом. 05.05.2025 року ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. 26.05.2025 року представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача заперечує проти задоволення позову. Згідно відзиву на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нерухомого майна до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства» від 28.12.2016 № 1071-р, відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26.01.2017 №29 «Про утворення комісії з питань приймання-передачі нерухомого майна до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України», Акту приймання-передачі, затвердженого Міністром аграрної політики та продовольства України 21.02.2017, на баланс Підприємства було передано нерухоме майно за адресою: вул. Л.Толстого, 85, м. Лубни, Лубенського району, Полтавської області. У 2023 році Міністерство аграрної політики та продовольства України, що є уповноваженим органом управління Підприємства, запропонувало вищезазначений об`єкт для включення в Перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (далі - Регіональне відділення) повідомило про продаж нерухомого майна та закінчення процесу приватизації листом від 15.01.2024 №11-123-0015. Припинення права господарського відання, так само як і встановлення такого права, відбувається виключно за рішенням уповноваженого органу управління. У Підприємства відсутні повноваження приймати такі рішення самостійно. Під час проведення державної реєстрації припинення іншого речового права на нерухоме майно, відмінного від права власності, в установлених законом або договором випадках орган державної реєстрації прав, нотаріус в день прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надсилає власникові нерухомого майна (у разі, коли заяву про державну реєстрацію подано правонабувачем чи правонабувачеві власником) письмове повідомлення про проведення державної реєстрації припинення такого речового права. Придбане позивачем нерухоме майно є не єдиним майном, яке перебувало у господарському віданні Підприємства. Так, на аукціоні (SD: SРЕ001-UА-20231217-29141 | 657f372304857еdа4010836е) було продано об`єкт нерухомого майна, що перебував у державній власності. На підставі укладеного договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Звягельського районного нотаріального округу було припинено правого господарського відання Підприємства на майно. Щодо скасування запису про державну реєстрацію права, то вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є неефективним, оскільки до передачі нерухомого майна на баланс до відповідача, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оперативного управління було закріплене за Державною інспекцією сільського господарства в Полтавській області, код ЄДРПОУ 38071916. Таким чином, у випадку задоволення вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права господарського відання відповідача, буде відновлено становище, яке існувало до набуття такого права. 26.05.2025 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому не погоджується з доводами наведеними у відзиві, просив позовні вимоги задовільнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовну вимогу щодо припинення права господарського відання на нерухоме майно - нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 112,3 м.кв., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , закріплене згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017, за Державним підприємством «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» підтримали, просили її задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, у задоволені решти позовних вимог, а саме щодо скасування запису про державну реєстрацію іншого права господарського відання від 09.04.2014 номер запису 5293137 на вищевказане майно за Державним підприємством\~«Державний центр\~сертифікації і\~експертизи сільськогосподарської\~продукції» просили відмовити, з огляду на пояснення дані представником Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області. Представник відповідача Баранишина Л.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, надала суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Нестеренко Л.М. у судовому засіданні пояснила, в даному випадку права позивача можуть бути поновлені лише шляхом припинення права господарського відання, скасовувати запис про державну реєстрацію ж не потрібно. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено,\~що 20.01.2024\~року позивачем\~ [PERSON] \~було придбано\~об`єкт малої\~приватизації \~окремого майна\~ нежитлову\~будівлі з\~підвалом загальною площею 112,3 м.кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , за результатами електронного аукціону №8РЕ001-ПА-20231219-20289 від 28.12.2023, затвердженим Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 04.01.2024 №01, продавцем якого виступав вказаний фонд державного майна. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер відомостей про речове право №53275959 вищевказаний об`єкт перебуває у власності позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр №104, виданий 12.01.2024 року видавник приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Башинська Т.В., акт приймання-передачі, серія та номер 2 виданий 12.01.2024 видавник Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях. Державним реєстратором Лубенського міськрайонного управління юстиції [PERSON] , згідно записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.04.2014, номер запису: 5293137, було зареєстроване інше речове право - право господарського відання згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017, де правокористувачем є Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» яке перед укладанням договору купівлі-продажу не було скасоване. На даний час позивач бажає розпорядитися своєю власністю, тобто продати вказаний об`єкт нерухомого майна, для чого звернувся до приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Тищенко І.В. для оформлення договору купівлі-продажу та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.03.2025 у зв`язку з нескасованою реєстрацією іншого речового права: права господарського відання. Для вирішення питання про припинення права господарського відання на зареєстроване за мною нерухоме майно та скасування державної реєстрації права господарського відання позивач звернувся до Міністерства аграрної політики та продовольства України, яке згідно наказів № 29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017 закріпило це право за правокористувачем, яким визначено Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції». Згідно відповіді №21-1630-/4931 від 20.02.2024 Міагрополітики оскільки законодавством не передбачено можливість прийняття органом управління рішення про припинення права оперативного управління після переходу права власності від такого органу до іншого власника, Мінагрополітики звернулось до Міністерства юстиції з проханням надати роз`яснення з вищевказаного питання. 25.02.2024 року Міністерством юстиції України у відповіді Міністерству аграрної політики та продовольства №30108/31349-26-24/8.4.1 зазначило, що «відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують набуття особою чи перебування у її власності певного нерухомого майна, зокрема рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном. Отже для державної реєстрації права оперативного управління необхідним є рішення відповідного суб`єкта управління об`єктами державної власності про закріплення певного нерухомого майна на праві оперативного управління за визначеним правонабувачем. Відповідно право оперативного управління може бути припинено на підставі рішення власника нерухомого майна чи особи, уповноваженої управляти таким майном, про припинення права оперативного управління нерухомими майном за певним суб`єктом права оперативного управління.» На звернення позивача до Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, з тим же питанням, була отримана відповідь від 01.04.2025 за № 18-132-01232, у якій зазначено, що скасування іншого речового права, а саме права господарського відання на об`єкт, не належить до компетенції регіонального відділення, а для вирішення піднятого у зверненні питання вказана необхідність звернутися до ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», який є суб`єктом іншого речового права. У свою чергу ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» листом № 0157 від 07.04.2025 року на звернення позивача відповіло, що «Відповідно до методичних рекомендацій щодо державної реєстрації права господарського відання та права оперативного управління, схвалених рішенням Колегії Державної реєстраційної служби України від 11.12.2012, протокол № 3, із заявою про державну реєстрацію припинення права господарського відання та права оперативного управління на нерухоме майно до Державного реєстратора може звернутися як правонабувач нерухомого майна, так і власник такого майна. Відділом державної реєстрації своїм листом № 02.12-06/29 від 17.04.2025 року позивачу відмовлено у скасуванні запис у Державному реєстрі речових прав у зв`язку з тим, що державна реєстрація прав проводиться зокрема на підставі судового рішення, що набрало законної сили, припинення інших речових прав на нерухоме майно, для проведення державної реєстрації припинення іншого речового права № 5293137 на будівлю необхідно подати суб`єкту державної реєстрації документ, що відповідно до законодавства є підставою для державної реєстрації припинення цього іншого речового права. Існуюча реєстрація іншого речового права порушує права власника та унеможливлює розпорядження належним позивачу нерухомим майном. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Згідно п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших прав на нерухоме майно. Під час проведення державної реєстрації припинення інших речових прав на нерухоме майно, відмінного від права власності, державний реєстратор вносить до відповідного запису Державного реєстру прав відомості, передбачені Порядком ведення Державного реєстру прав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює внесення відомостей до Державного реєстру прав. Зокрема частиною третьою вказаної статті визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до\~статті 37\~цього Закону. У судовому засіданні представник третьої особи\~Відділу державної\~реєстрації виконавчого\~комітету Лубенської\~міської ради\~Лубенського району\~Полтавської області\~суду пояснила,\~що в\~даному випадку\~застосування ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призведе до поновлення прав позивача [PERSON] , скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права, що закріплене за Державним підприємством\~«Державний центр\~сертифікації і\~експертизи сільськогосподарської\~продукції»призведе до повернення такого права за попереднім власником, тому не є доцільним, із врахуванням того, що на даний час [PERSON] є власником набутого ним майна, право господарського відання може припинити виключно суд, і лише на підставі ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», немає жодного сенсу скасовувати запис про державну реєстрацію, так дії реєстратора є законними, [PERSON] як власник майна вправі приймати міри та припиняти право господарського відання на нерухоме майно, і саме рішення суду і буде підставою для припинення права господарського відання і реєстратор скасує запис про реєстрацію, іншого шляху для захисту прав позивача немає. Відповідно до\~ч.\~1\~статті 136\~ГК України\~право господарського\~відання є\~речовим правом\~суб`єкта підприємництва,\~який володіє,\~користується і\~розпоряджається майном,\~закріпленим за\~ним власником\~(уповноваженим\~ним органом),\~з обмеженням\~правомочності розпорядження\~щодо окремих\~видів майна\~за згодою\~власника у\~випадках,\~передбачених ГК\~України та\~іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності, згідно частини четвертої вказаної статті. Як встановлено в судовому засіданні право господарського відання припиняється за рішенням власника майна або у зв`язку з ліквідацією суб`єкта господарювання, якому це право було надано, а також за судовим рішенням у разі порушення державою або комунальним підприємством законодавства чи умов передачі майна.\~Для припинення потрібно внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які виконуються нотаріусом чи державним реєстратором.\~ Згідно ч. 1, 2 ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За приписами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч.1, 5, 7 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). Ухвалюючи судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України . Визначення «належний» та «ефективний», вжиті у назві, не є повністю ідентичними за значенням. Ефективність цивільного судочинства це система вимог, яка включає в себе: доступність правосуддя; справедливий, своєчасний публічний розгляд; вирішення справи незалежним і неупередженим судом тощо. Щодо належності Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Видається, що належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству. Таким чином, аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення шляхом припинення права господарського відання на нерухоме майно - нежитлову будівлю з підвалом загальною площею 112,3 м.кв., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , закріплене згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №29 від 26.01.2017 та №256 від 22.05.2017, за Державним підприємством «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», оскільки порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб. В задоволенні ж решти позовних вимог слід відмовити, із врахуванням встановлених у суді обставин справи та позиції позивача.

Outcome: partial