Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області про припинення обтяження - заборони (архівний запис), в якому просить припинити обтяження - заборону (архівний запис), реєстраційний номер обтяження - 37408, зареєстровано - 22.06.2004 за № 37408, реєстратор: Ірпінська міська державна нотаріальна контора, 08200, Київська область, Бучанський р., м. Ірпінь, вул. Центральна, 55, підстава обтяження: повідомлення, б/н, Київоблкомунбанк, об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: 3210800000:01:001:0207, з цільовим призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0281 га, кадастровий номер - 3210800000:01:001:0204, з цільовим призначення - для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, позивачу стало відомо про наявність заборони відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявний тип обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження - 37408, зареєстровано - 22.06.2004 14:48:53 за № 37408 реєстратором: Ірпінська міська державна нотаріальна контора, 08200, Київська область, Бучанський р., м. Ірпінь, вул. Центральна, 55, (04597)5-74-97, підстава обтяження: повідомлення, б/н, Київоблкомунбанк, об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , [PERSON] . Позивач вказує, що стала власником даного нерухомого майна після смерті [INFO] її чоловіка - [PERSON] . Її право власності на будинок було підтверджено рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08.07.2013 року у справі № 367/2347/13-ц. Під час реєстрації її прав на даний житловий будинок та земельні ділянки у Державному реєстрі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно жодних перешкод для проведення такої реєстрації не виникало. Зауважує, що до неї, власником житлового будинку був її чоловік - [PERSON] (нині померлий), який набув право власності на дану нерухомість за договором купівлі-продажу від 16.01.2001 року. До [PERSON] власником житлового будинку була [PERSON] . Первинним власником житлового будинку була [PERSON] . Звертає увагу, що [PERSON] ніколи не був власником будинку [ADDRESS] . Ні позивач, ні її родичі не були знайомі з цієї особою. Також зауважує, що згідно відповіді Національного Банку України на адвокатський запит вбачається, що станом на 16.08.2024 року Державний реєстр банків не містить відомостей щодо реєстрації перереєстрації, ліквідації Національним Банком України банку з найменуванням Київоблкомунбанк чи його правонаступників. Також НБУ повідомив, що документи (справи) Київоблкомунбанку на архівне зберігання до Національного Банку України не передавались, тому надати інформацію щодо строків зберігання за кредитами, виданими у 1951 році, та підтвердити (спростувати) факт накладення заборони на майно фізичної особи неможливо. Додатково, для інформації, НБУ повідомив, що комунальні банки СРСР (одним з яких і був Київоблкомунбанк) починаючи з 1992 року в Україні не мали своїх правонаступників. Відтак, позивач вважає, що внесенням до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження - заборону, реєстраційний номер - 37408, Ірпінська міська державна нотаріальна контора порушила її права та законні інтереси, оскільки дана заборона є перешкодою для реалізації права власності позивача у визначеному законом порядку. При цьому, наявність протягом тривалого часу не скасованого обтяження на нерухоме майно є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 11 листопада 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунула виявлені недоліки. Ухвалою суду від 16 січня 2025 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 31.01.2025 від Ірпінської державної\~нотаріальної контори\~Київської областідо суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Ірпінська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем у даній справі, оскільки була лише реєстратором Реєстру заборон. У зв`язку з наведеним, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Від представника позивача, адвоката Снідевича О.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник Ірпінської державної\~нотаріальної контори\~Київської областіу судове засідання не з`явився, надіславши до суду повідомлення про розгляд справи без участі відповідача, у задоволенні позову просить відмовити. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08.07.2013 року по справі № 367/2347/13-ц та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7456812 від 01.08.2013 року, а також інформаційною довідкою № 386548779 від 11.07.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Також, [PERSON] є власником земельних ділянок під вказаним житловим будинком, а саме: земельної ділянки кадастровий номер: 3210800000:01:001:0207, площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки кадастровий номер - 3210800000:01:001:0204, площею 0,0281 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 31429480 від 23.12.2014 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31429611 від 23.12.2014 року, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від № 31428925 від 23.12.2014 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31429064 від 23.12.2014 року. Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08.07.2013 року по справі № 367/2347/13-ц, попереднім власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 16.01.2001 року, був чоловік позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім того, згідно копії будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що до [PERSON] , власником вказаного житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3083 від 16.12.1993 року, значилася [PERSON] . Первісним власником вказаного житлового будинку була [PERSON] . Згідно інформаційної довідки № 386548779 від 11.07.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме - житлового будинку [ADDRESS] , вбачається наявність обтяження - заборони (архівний запис), реєстраційний номер обтяження - 37408, зареєстровано - 22.06.2004 за № 37408, реєстратор: Ірпінська міська державна нотаріальна контора, 08200, Київська область, Бучанський р., м. Ірпінь, вул. Центральна, 55, підстава обтяження: повідомлення, б/н, Київоблкомунбанк, об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , [PERSON] . Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що гр. [PERSON] ніколи не був власником житлового будинку [ADDRESS] , та не був зареєстрований за вказаною адресою. Позивач наголошує, що така особа їй незнайома. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Отже, суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Водночас, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 року № 203/3435/21. За таких обставин, враховуючи відсутність жодних відомостей щодо наявного виконавчого провадження, а також майнових претензій до позивача, яка є власником житлового будинку [ADDRESS] , накладення обтяження на майно гр. [PERSON] , а саме на житловий будинок, власником якого останній не є та ніколи не був, але вказаний суб`єктом обтяження, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту та відсутність підстав для застосування такого арешту, суд приходить до висновку про необхідність зняття арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей заборони (архівного запису), від 22.06.2004 за № 37408. Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19) та від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22). За наведених обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved