Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в сумі 56706,17 грн. за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року; заборгованості з плати за абонентське обслуговування в сумі 1519,66 грн. за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року; 3% річних за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року в розмірі 3599,16 грн. та інфляційних витрат за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року (включно) в розмірі 14373,94 грн., а також стягнути з відповідачів судовий збір. Крім того, позивач просив поновити строки для звернення до суду з позовною заявою. 14 березня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки не містять документального підтвердження зафіксованих обсягів наданих позивачем послуг. Окрім того, аналіз змісту Постанови КМУ від 05 березня 2022 року № 206 свідчить, що заборона стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги виникає у споживачів які набули статусу внутрішньо переміщеної особи, або фактично не проживають за вказаною адресою, за умов належного повідомлення уповноваженого органу, в тому числі управителя. 20 травня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник зазначила, що фактично в квартирі проживають орендарі, які споживають надані послуги, а тому відповідачі зобов`язані їх оплатити. 04 червня 2025 року відповідач [PERSON] та [PERSON] надав до суду заперечення в яких зазначив, що наданий позивачем розрахунок не підтверджує наявність у відповідача заборгованості та є неналежним доказом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позову просили відмовити. Вислухавши представника позивача,вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 цього ж Закону віднесено і послуги з водовідведення) у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у певному обсязі (Постанова ВСУ від 30.10.2013 року по справі №6-59цс13). Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 20.04.2016 року по справі №6-2951цс15 роз`яснив, що, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково. Судом встановлено, що між ТОВ «Краматорськтеплоенерго» та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з постачання теплової енергії у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 31 жовтня 2023 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с. 23) На ім`я\~ [PERSON] \~відкрито особовий\~рахунок № [NUMBER] \~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та відповідно\~до якого\~нараховується плата\~за послугу\~з постачання\~теплової енергії.\~Відповідач [PERSON] \~зареєстрований за\~вищевказаною адресою\~та також\~є споживачем\~наданих послуг, що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб №55372 від 13 листопада 2024 року.(а.с. 14-15, 22) Так, за період часу з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року по особовому рахунку № [NUMBER] нараховано за опалення 56706,17 грн. Нарахування за опалення здійснюється відповідно до встановлених тарифів (розміри тарифів зазначені на офіційному сайті ТОВ «Краматорськтеплоенерго») та показників домового лічильника відповідно до опалювальній площі квартири [ADDRESS] . Тобто між позивачем та відповідачами діяли договірні відносини на підставі ЗУ «Про житлово комунальні послуги». Згідно ст.13 цього ж закону у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Співвласники будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] , не уклали з Позивачем відповідний договір у зазначені строки. Тому вважається, що з Відповідачами укладено індивідуальний договір, який є публічним договором приєднання. Як зазначає позивач, відповідачі не зверталися до абонентного відділу Позивача з претензіями або незгодою щодо нарахувань за опалення. Оскільки відповідачі не сплачували послуги за постачання теплової енергії з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року, виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 56706,17 грн. Стаття 1 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» визначає, що плата за абонентське обслуговування це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, а у випадках, визначених цим Законом, також і витрати на обслуговування приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку. Такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок плати за абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхні приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати\~за абонентське\~обслуговування встановлено\~відповідно до\~вимог постанови\~Кабінету Міністрів\~України від\~21.08.2019\~№ 808\~«Про встановлення\~граничного розміру\~плату за\~абонентське обслуговування\~у розрахунку\~на одного\~абонента для\~комунальних послуг,\~що надаються\~споживачам багатоквартирних\~будинків за\~індивідуальними договорами».\~Розмір плати\~за абонентське\~обслуговування у\~розрахунку на\~одного абонента\~для послуг\~з постачання\~теплової енергії,\~що надаються\~ТОВ «Краматорськтеплоенерго»\~споживачам багатоквартирних\~будинків за\~індивідуальними договорами:\~з 01\~березня 2020\~року складає\~35,77\~грн з\~ПДВ;\~з 01\~вересня 2021\~року складає\~33,74\~грн.\~з ПДВ; з 01 жовтня 2023 року по теперішній час складає 30,68 грн. з ПДВ. Нарахування здійснюється щомісяця протягом року у фіксованому розмірі. Заборгованість відповідачів з плати за абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року (включно) по особовому рахунку № [NUMBER] складає 1519,66 грн. Відповідачі не погоджуючись з даною заборгованістю зауважили, що положеннями Постанови КМУ від 05 березня 2022 року № 206 заборонено стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у споживачів які набули статусу внутрішньо переміщеної особи, або фактично не проживають за вказаною адресою, за умов належного повідомлення уповноваженого органу, в тому числі управителя. Так, згідно довідки №10-03/25-1 від 10 березня 2025 року [PERSON] працював в ТОВ «ХОЗХІМСЕРВІС» на посаді юрисконсульта з червня 2019 року по серпень 2024 року. (а.с. 46) Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27 квітня 2022 року №3004-5001394789 [PERSON] фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Однак відповідачами не надано до суду жодного доказу повідомлення уповноваженого органу щодо їх не проживання за адресою [ADDRESS] . При цьому суд також зауважує, що відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 №509, у заяві про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зазначаються відомості про зареєстроване місце проживання та адреса фактичного проживання, повідомлені цією особою. Зазначена інформація має облікове значення. Тобто орган уповноважений на взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не перевіряє фактичне місце проживання, а лише вказує ту адресу, яка повідомлена самою особою, що унеможливлює перевірити фактичне проживання за повідомленою адресою. Таким чином, з огляду на те, що відповідачі отримували послуги з постачання теплової енергії, однак не сплачували за її використання утворилася заборгованість за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року за постачання теплової енергії у розмірі 56706,17 грн. та з плати за абонентське обслуговування у розмірі 1519,66 грн., яка з урахуванням наданих стороною позивача доказів підлягає стягненню з відповідачів. Стосовно вимоги про стягнення 3% річних за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року в розмірі 3599,16 грн. та інфляційних витрат за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року (включно) в розмірі 14373,94 грн. суд зазначає наступне. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2023цс15, закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України. Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні витрати за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року, то існують всі підстави для застосування строків позовної давності з огляду на їх пропуск позивачем. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Обчислення позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні витрати за період з 01 грудня 2020 року по 30 листопада 2024 року, то

Outcome: partial