Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем 30.10.1993 року зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] . Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.09.2001 шлюб між сторонами розірвано. Позивач повідомляє, що згодом вони з відповідачкою знову відновили спілкування та проживали однією сім`єю без укладення шлюбу. У період цього проживання у них народився син [PERSON] . Через деякий час між позивачем та відповідачем почали виникати серйозні побутові непорозуміння, внаслідок чого відповідач самостійно та без погодження позивача вивезла сина до м. Миколаїв, де на той час навчалася старша донька [PERSON] , фактично позбавивши позивача можливості брати участь у вихованні сина. Під час дистанційного спілкування мати дозволила позивачу контактувати із сином, а згодом і забирати його до себе на літні канікули. З квітня 2022 року, коли синові виповнилось 12 років він висловив бажання проживати разом із батьком, та з того часу постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що мати з 2022 року повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участь в утриманні дитини, не забезпечує його матеріальних, освітніх та побутових потреб, не цікавиться станом здоров`я сина, його успіхами в навчанні та не підтримує жодного контакту зі школою чи вчителями. Крім того, зазначає, що встановлення цього юридичного факту є необхідним для позивача, оскільки він як громадянин України повинен захищати Батьківщину, однак на його утриманні і вихованні знаходиться син, а тому він хоче захистити його права. Цей факт безпосередньо впливає на можливість реалізації права позивача на відстрочку від мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Водночас права позивача як батька, який самостійно виховує малолітню дитину юридично не встановлені та інтереси малолітньої дитини не захищені. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження на 16.06.2025. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року задоволено частково клопотання третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про залучення до участі в розгляді справи належної третьої особи. Залучено до участі у справі, як третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області. Розгляд справи відкладено на 16 липня 2025 року. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду по суті на 01.09.2025. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав, що викладені у ньому, просив його задовольнити. Пояснив, що підставою звернення до суду з цим позовом слугувало те, що він отримав повістку від ТЦК та проходив ВЛК, за результатами якої визнаний обмежено придатним до військової служби. Він пояснив, що на його утриманні перебуває неповнолітній син, якого він виховує сам. Його направили до юристів ТЦК, які йому пояснили про необхідність надання рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини. Також пояснив, що син завжди хотів проживати з ним, а не з матір`ю. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України син переїхав проживати до нього, оскільки Миколаївська область, де він межкав зі своєю матір`ю, була під постійними обстрілами. Позивачу відомо, що син час від часу спілкується зі своєю матір`ю по телефону. Мати до нього ніколи не приїздила у Київську область. Цього літа син їздив на літні канікули до Миколаївської області та гостював близько місяця у своєї старшої сестри, яка має свою сім`ю та проживає окремо від матері. Чи бачився син в цей час зі своєю матір`ю позивачу невідомо. Вони з сином не обговорюють цю тему. На запитання суду позивач пояснив, що спір у цій справі полягає у тому, що його колишня дружина не піклується про їхню дитину та не утримує її. Водночас він не має бажання стягувати з неї аліменти на утримання сина, йому необхідно лише встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Не може пояснити які його права оспорюються чи порушуюся відповідачкою у спірних правовідносинах. Відповідач у судове засідання не з`явилася вдруге, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Водночас надіслана судом на адресу відповідача кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подала, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавала. Представник Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав. Представники третіх осіб [INFO] Фастівської районної державної адміністрації Київської області, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області та Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області у судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подали. Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та копій позовної заяви з доданими до неї документами, а також надав строк для подачі відзиву, заперечень, пояснень. Крім того, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18 зазначив, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 виклав правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини 8 статті 178 ЦПК України. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність передбачених ст. 280 ЦПК України умов для цього, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив таке. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.09.2001 року у справі № 2-448/2001 (а.с. 18). Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчать відомості свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 15). Згідно з довідкою №12-03/022 від 24.01.2025, виданою старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та фактично проживає разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Мати, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за цією адресою, але не проживає там з 2017 року (а.с. 16). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 11.02.2025, складеного посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою Київська область, Фастівський район, с. Дідівщина, умови проживання добрі, будинок умебльований, в будинку тепло та чисто. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] - батько, [PERSON] - цивільна дружина, [PERSON] - син. На момент обстеження мати за цією адресою не проживає (а.с. 20). Відповідно до відповіді №20-05/01 від 17.02.2025, наданої начальником Служби у справах дітей та сім`ї Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, 11.02.2025 службою обстежено умови проживання та виявлено, що на момент перевірки він проживає разом зі своїм батьком [PERSON] . Зі слів батька, мати спільно з ними не проживає та участі у вихованні дитини не приймає, син знаходиться на утриманні свого батька (а.с.17). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади №2025/004699615 від 10.04.2025. [PERSON] , [INFO] , з 30.05.2007 зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.03.2025 №085, виданою сільським старостою Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 06.06.2007 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 08.11.2010 по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 05.08.2009 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , з 30.05.2007 по теперішній час (а.с.21). Відповідно до характеристики, виданої Дідівщинським ліцеєм Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, [PERSON] навчається у ліцеї. Зарекомендував себе як дисциплінований учень, має хорошу пам`ять, на уроках уважний, але не завжди активний. З навчальних дисциплін має середній та достатній рівень. З повагою ставиться до товаришів і старших себе. Зовнішній вигляд хлопця завжди охайний, одяг чистий та відповідає віку та сезону. Мама не цікавиться навчальними успіхами сина, не виходила жодного разу на контакт з класним керівником. Батько [PERSON] завжди цікавиться навчальними досягненнями сина та бере безпосередню участь у житті класу, відвідує батьківські збори (а.с.23). Згідно з довідкою №1 від 15.04.2025, виданою ТОВ «Альянс, [PERSON] працює охоронником виробничого цеху ТОВ «Альянс» із 09.04.2025 року (наказ від 08.04.2025 №05-к) (а.с.9). Нормативно-правове обґрунтування. Згідно зі статтею 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтями 150 та 151 СК України передбачено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини. Згідно із частиною другою статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Висновки суду. Заслухавши учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу \-? батька, який самостійно виховує та утримує дитину. Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що встановлення цього факту є необхідним для нього з метою вирішення питання про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації як особі, яка займається самостійним вихованням та утриманням дитини; а також, для забезпечення прав свого сина [PERSON] . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, та зазначає про таке. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 наголосила на тому, що, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачене позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Вказаний правозастосовний підхід свідчить про те, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до приписів ЦК України, у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Відповідно до частини четвертої статті 15 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З огляду на вказане суд висновує, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, суд констатує, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейний кодекс України не передбачає підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Також частиною першою статті 15 СК України встановлена «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт ? у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до частини першої статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі суд встановив, що батьки дитини (позивач та відповідач) розірвали шлюб та проживають окремо. Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки в такому питанні завжди існує загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Водночас такий факт не підлягає встановленню у судовому порядку як самостійна вимога позову. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат вирішення цієї справи розподіл судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed