Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

31.03.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка передана судді Ільєвій Т.Г. 01.04.2021, для вирішення питання про відкриття провадження. Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 01 жовтня 2020 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , по вул. Музичанській, 1 в с. Лука Києво-Святошинського району Київської області, не вибрав безпечного бокового інтервалу, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Chevrolet Captiva», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальної шкоди. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2020 року [PERSON] визнано винним у ДТП та притягнуто за порушення за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач вказує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди відповідач йому нічого не відшкодував. Розмір збитку складає 278 290 грн. Страхова компанія виплатила позивачу 115 000,00 грн. Рештки автомобілю позивач продав за 70 000 грн. Таким чином 93 290 - це сума матеріального збитку. Окрім цього, позивач вказує, що йому завдано моральну шкоду в результаті ДТП, яку він оцінює в 3000 грн. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. 18.11.2021 ухвалою суду відкрито провадження та призначено судовий розгляд у порядку спрощеного провадження з повідомлення сторін. 09.02.2022 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. 25.10.2023 до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення автотоварознавчої експертизи. 25.10.2023 ухвалою суду задоволено клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи та призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу по матеріалам цивільної справи №757/16699/21-ц проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, що знаходиться за адресою: 03057, місто Київ, вул. Смоленська, 6). Так, від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист в якому експерт зазначив, що ухвала суду від 25.10.2024 не виконана, у зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи. 03.03.2025 ухвалою суду відновлено провадження у цивільній справі. 05.09.2025 представник позивача з`явився до суду та подав клопотання про проведення судового засідання у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. 05.09.2025 представник відповідача з`явився до суду та подав заяву про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами та у відсутність сторони відповідача, у позові просив відмовити з підстав викладених у відзиві. За вказаних обставин, у відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача викладені у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що 01 жовтня 2020 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , по вул. Музичанській, 1 в с. Лука Києво-Святошинського району Київської області, не вибрав безпечного бокового інтервалу, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Chevrolet Captiva», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальної шкоди. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2020 року [PERSON] визнано винним у ДТП та притягнуто за порушення за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ АО№6910533 виданого ПАТ «НАСК «ОРАНТА» дійсного на дату ДТП, ліміт відповідальності якого за заподіяну шкоду майну становить 130 000 грн. 00 коп., у зв`язку з чим у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виникло зобов`язання з відшкодування шкоди за даним страховим випадком у межах ліміту полісу АО№6910533. З наданої позивачем копії угоди між [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» від 18.11.2020 року вбачається, що позивач погодився на виплату йому Страховиком страхового відшкодування у розмірі 115 000 грн., попри існуючий ліміт у 130 000 грн., погоджуючись також при цьому з тим, що Страховиком виконано своє зобов`язання у повному обсязі. Положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає наступне: «Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна». Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка підлягала визначенню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, тобто розміром оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а не визначеної за домовленістю між потерпілим та страховиком. Отже, [PERSON] взяв на себе ризик, внаслідок погодження з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» суми страхового відшкодування у розмірі 115 000 грн, який, на його думку, був достатній для ремонту автомобіля, відтак після отримання виплати в узгодженому зі страховою компанією розмірі його права вважають відновленими, а шкоду компенсовано. Таким чином, суд приходить до висновку, що покладання на [PERSON] обов`язку сплатити частину відшкодування, яка покривається полісом АО№6910533 є незаконним та суперечить меті інституту страхування. Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам ст. 7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що «Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках». Відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач [PERSON] надав до суду копії розрахунку страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА», зведену таблицю даних збитку в якості підтвердження розміру завданої йому шкоди, що не є оцінкою розміру збитку у розумінні національного законодавства, на підставі яких Страховик здійснював виплату позивачу страхового відшкодування, варто звернути увагу, що з аналізу положень ст. 22, ст. 29, ст. 34 та ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страховик хоч і має право здійснювати розрахунок страхового відшкодування без проведення експертизи на підставі здійснених розрахунків, однак, оцінка такої шкоди проводиться Страховиком виключно в межах Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та виключно в цілях відшкодування шкоди, заподіяної третій особі в рамках страхового випадку. Тобто, повертаючись до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України, позивач [PERSON] не має жодних правових підстав підміняти експертну оцінку розміру збитку проведену у відповідності зазначених вище вимог закону розрахунками Страховика проведених виключно в межах страхового законодавства. Таким чином, позовна заява [PERSON] не містить жодних належних та допустимих доказів розміру завданих йому збитків, стягнення яких підлягало б з відповідача. З тексту позовної заяви та доданих до неї документів неможливо встановити, хто є власником пошкодженого у ДТП від 01.10.2020 року автомобіля «Chevrolet», д.н. [NUMBER] . З наведених доказів, єдиний належний та допустимий документ, за допомогою якого можливо ідентифікувати як сам транспортний засіб та його власника, є свідоцтво про реєстрацію. Оскільки, виключно власник майна може вільно на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, у тому числі - здійснювати продажу такого майна третім особам, то важливим є питання встановлення такого власника та перевірка обсягу його дієздатності. Згідно вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Натомість, матеріали справи № 757/16699/21-ц не містять жодних документів, які б підтверджували, що саме позивач [PERSON] є власником автомобіля «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER] , та відповідно має право на продаж такого транспортного засобу. Наявна у матеріалах справи копія документа, яку позивач надав до суду в якості підтвердження продажу автомобіля «Chevrolet», д.н. [NUMBER] , та, відповідно отримання за такий продаж грошової суми у розмірі 70 000 грн., не є належним та допустимим доказом у розумінні суду. Відповідно до ст.129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За своєю правовою природою зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої ДТП є деліктним зобов`язанням. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 (далі - Постанова), передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст. 1166, 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Виходячи зі змісту п. 4 вищезазначеної Постанови, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови, зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи. Аналогічні правові позиції висловлені колегіями суддів Верховного Суду України у постановах від 11.11.2015 року по справі №6-309цс15 та від 14.09.2016 року по справі №6-725цс16, відповідно до яких зазначено, що право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди виникає з моменту, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди. Відповідно до ст.ст.3,5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 цього Закону, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 2231, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Таким чином, шкода вже частково відшкодована страховиком, а решта вимог позивача не підтверджена належними та допустимими доказами, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки в судовому засіданні встановлено, що транспортний засіб проданий, відновлюваний ремонт не проводився, що свідчить про те, що по факту позивач не може підтвердити реальність збитків, свої витрати або ж можливі витрати, оскільки транспортний засіб відчужено. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed