Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] та просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог зазначено, що від спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу, вони з відповідачкою мають сина [PERSON] , який з лютого 2024 року проживає разом з ним, батьком дитини, та перебуває на його утриманні. Дитина зареєстрована разом з ним та проживає у належному йому, позивачу у справі, житловому будинку. Відповідачка сином не цікавиться, не спілкується з ним, участі у вихованні дитини не приймає. Рішенням суду від 12.12.2024 з [PERSON] на його користь стягнуті аліменти на утримання дитини, однак відповідачка до цього часу аліменти не сплачує. Останній раз він спілкувався з матерію своєї дитини 30 жовтня 2024 року у нотаріуса при надання нею дозволу на реєстрацію місця проживання сина з батьком, де також повідомила його про відсутність бажання опікуватися сином та приймати участь у його вихованні та утриманні. З лютого 2024 року він, як батько дитини, одноособово займається вихованням та утриманням [PERSON] , тому з метою правової визначеності необхідності для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, вирішення будь-яких юридичних питань, відповідного до яких вимагається обов`язкова згода матері в разі окремого проживання батьків, з метою захисту прав та інтересів дитини та позивача, як батька дитини, просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 13 березня року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду\~від 21\~липня 2025\~року закрито\~підготовче судове\~засідання,\~призначено справу\~до судового\~розгляду по суті. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи проводити за її та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала. Представник третьої особи Служби у справах дітей Лозуватської сільської ради згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи проводити за її відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та фактично проживає з батьком, що підтверджується також копіями витягу з Реєстру територіальної громади та актом із фактичного місця проживання від 28.10.2024, яким мешканці будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] засвідчили факт проживання з батьком [PERSON] малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року у справі № 177/2653/24 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 09.11.2024 до повноліття дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд на підставі оцінених доказів дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини щодо участі в її утриманні. Навпаки, згідно рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року, ухвалено стягувати аліменти з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , зважаючи на фактичне проживання дитини з батьком. Тобто, з відповідачки [PERSON] судовим рішенням стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , тому доводи позивача щодо самостійного утримання ним сина є необґрунтованими. При цьому, сам факт наявності заборгованості по аліментам (у разі наявності) не свідчить про самостійне утримання позивачем [PERSON] неповнолітньої дитини, а може бути підставою для покладення на відповідачку [PERSON] відповідальності, у вигляді стягнення пені за прострочення сплати аліментів або притягнення до кримінальної відповідальності. Посилання позивача на той факт, що відповідачка [PERSON] проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку утримання її дитини, а тому дані докази не можуть бути підставою для задоволення цього позову. Утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] його батьком [PERSON] є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. На підставі наведеного вимоги позову є безпідставними. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed