Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

28.01.2022 року позивач звернулася до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обгрунтувала тим, що 12.05.2011 року відповідач звернувся до неї із проханням надати йому в борг гроші в сумі 28000 доларів США строком на два роки. Вона погодилась і надала [PERSON] гроші в зазначеній сумі. Він пообіцяв повернути борг у встановлений строк, тобто до 12.05.2013 року. На підтвердження факту отримання грошей та умов їх отримання боржник видав їй власноручну розписку. Відповідач частково повернув борг у сумі 9000 доларів, на залишок боргу підтвердив свої зобов`язання по поверненню боргу шляхом видачі нової власноручної розписки від 11.08.2015 року на суму 19000 доларів США, в якій зазначив, що зобов`язується повернути борг протягом дванадцяти місяців, тобто до 11.08.2016 року. Свої зобов`язання [PERSON] у встановлений строк не виконав, і знов попросив надати відстрочку для повернення боргу. На підтвердження свого зобов`язання він 31.01.2018 року видав нову власноручну розписку про свої боргові зобов`язання на суму 19000 доларів США, які зобов`язався повернути їй протягом наступних дванадцяти місяців, тобто до 31 січня 2019 року. У встановлений ним же строк відповідач свої зобов`язання не виконав, із 12.08.2016 року не проводив з нею розрахунок по боргу і безпідставно користується належними їй коштами більше п`яти років, не відшкодовуючи жодним чином її матеріальні втрати. Вважає, що оскільки предметом боргових зобов`язань [PERSON] є сума грошей фактично отримана ним від неї 12.05.2011 році, кожна нова розписка на підтвердження боргу складалась відповідачем до закінчення строку позовної давності, строк позовної давності, починаючи від написання відповідачем першої розписки, не пропущено. Фактично увесь період, що минув від отримання [PERSON] грошей 12.05.2011 року до цього часу діє один договір позики, який вони уклали з ним в момент передачі грошей в борг, тому відповідач, окрім повернення грошей в повному обсязі, має нести відповідальність за невиконання умов договору позики за весь період з 13.05.2013 року, виключаючи нові строки, протягом яких він зобов`язувався повернути борг. А саме: отримавши в борг гроші 12.05.2011 року, він мав повернути їх до 12.05.2013 року, однак не повернув, розпискою від 11.08.2015 року зобов`язався сплатити борг протягом 12 місяців, тобто до 11.08.2016 року. Борг не виплатив. Отже, строк прострочення складає: з 13.05.2013 по 10.08.2015 року (820 днів). Розмір боргу у цей період складав 28000 грн. За розпискою від 11.08.2015 року виконання договору мало бути здійснене до 11.08.2016 року, борг сплатив не в повному обсязі (9000 доларів США), тобто зобов`язання за договором не виконав. Строк прострочення складає : з 12.08.2016 року по 30.01.2018 року (537 днів). Розмір боргу у цей період складає 19000 доларів США. 31.01.2018 року за розпискою [PERSON] зобов`язався повернути гроші протягом 12 місяців, тобто до 31.01.2019 року, гроші не повернув. Отже, строк прострочення складає : з 01.02.2019 по день складання позовної заяви 26.01.2022 року (1091 день). Розмір боргу складає у вказаний період 19000 доларів США. Вважає, що за вказані періоди прострочення повернення боргу відповідач має їй сплатити 3% річних від суми боргу, враховуючи, що відповідач позичав у неї гроші не в національній валюті України, а в доларах США, він зобов`язаний повернути їй борг у валюті, в якій його отримав та, крім того, зобов`язаний сплатити 3 % річних за весь період користування боргом також в доларах США. Загальна сума 3% річних за весь період прострочення виконання зобов`язання за договором позики складає 4435.48 доларів США. Позивачка вважає, що оскільки відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, вона була змушена звернутись до суду, тому відповідач має відшкодувати і судові витрати в сумі судового збору 6749.40 грн. 28.01.2022 року позивачка [PERSON] звернулась до Апостолівського районного суду із заявою про забезпечення позову до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою від 01.02. 2022 року Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Чумак Т.А. заява позивачки про забезпечення позову задоволена частково. Ухвалено: Вжити заходи забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення заборони щодо відчуження на наступне належне [PERSON] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: с. Мар`янське Криворізького району Дніпропетровської області, майно, а саме: на 1/2 частку двокімнатної квартири, розташованої в [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв. м., житловою площею 31,1 кв. м., яка зареєстрована на ім`я [PERSON] , згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 22.09.2010 року, реєстраційний номер майна 31561164; 1/2 частку житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , зареєстрованої на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі\~продажу р/№ 39 від 12.03.1993 року, загальною площею 59,5 кв. м., житловою площею 29,1 кв.м., реєстраційний номер майна 670991; земельну ділянку, кадастровий номер 1220385500:02:034:0943, площею 3,8413 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мар`нської сільської ради, зареєстрованої на ім`я [PERSON] , на підставі державного акта ДП № 009406 від 11.12.2003 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 789916512203; автомобіля Scania,\~р.н. [NUMBER] та автомобільний причіп р.н. [NUMBER] , які зареєстровані на ім`я відповідача. Копію ухвали для виконання надіслати Апостолівському районному відділу державної виконавчої служби Південно\~Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) для виконання, іншим учасникам справи - для відома. Ухвалою судді Чумак Т.А. Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2022 року відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 05.06.2024 року з Апостолівського районного суду до Орджонікідзевського міського суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики для розгляду. Ухвалою від 11 червня 2024 року\~\~суддею Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області Томаш В.І. справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики прийнята до свого провадження, постановлено, що справу слід розглянути в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче засідання в приміщенні Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області\~на 19 вересня 2024 року о 10 годині 00 хвилин\~з викликом учасників процесу. 18 грудня 2024 року\~\~Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді\~Томаш В.І., за участю секретаря судового засідання\~Бринзи Л.І., провів підготовче засідання в м. Покров по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] «про стягнення боргу за договором позики». Позивачка та її представник в підготовче засідання не з`явились, представник надала заяву, в якій просила провести підготовче засідання без їх участі та призначити справу до судового розгляду. Відповідач в підготовче засідання повторно не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Ухвалено: закрити підготовче провадження у цивільній справі за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] «про стягнення боргу за договором позики». Призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області на 17 березня 2025 року о 15.30 годині. До судового засідання відповідач неодноразово не з`являвся, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Справа призначена до судового розгляду на 9-00 годину 26.08.2025 року. Представник позивача Маркова С.В. надала заяву про слухання справи без її участі та участі позивача. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Відзив на позов не подав. Позивачка звернулась із позовом 28.01.2022 року. У провадженні Покровського міського суду Дніпропетровської області справа знаходиться з 05.06.2024 року. Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Правом на подання відзиву на позов відповідач не скористався. Позивач через свого представника просить слухати справу без її участі. З урахуванням ст.\~128-131,\~223 ЦПК України\~та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Тому суд у відповідності дост. 280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.05.2011 року [PERSON] надала [PERSON] в борг гроші в сумі 28000 доларів США строком на два роки, тобто, до 12.05.2013 року. На підтвердження факту отримання грошей та умов їх отримання боржник видав їй власноручну розписку. Відповідач частково повернув борг у сумі 9000 доларів, на залишок боргу підтвердив свої зобов`язання по поверненню боргу шляхом видачі нової власноручної розписки від 11.08.2015 року на суму 19000 доларів США, в якій зазначив, що зобов`язується повернути борг протягом дванадцяти місяців, тобто, до 11.08.2016 року. Свої зобов`язання [PERSON] у встановлений строк не виконав, і знов 31.01.2018 року видав нову власноручну розписку про свої боргові зобов`язання на суму 19000 доларів США, які зобов`язався повернути позивачці до 31 січня 2019 року. У встановлений ним же строк відповідач свої зобов`язання не виконав. Кожна нова розписка на підтвердження боргу складалась відповідачем до закінчення строку позовної давності. Позивачка звернулась до суду 28.01.2022 року, тобто, строк позовної давності, починаючи від написання відповідачем першої розписки, до дня подачі позовної заяви до суду не пропущено. Від отримання [PERSON] грошей 12.05.2011 року до цього часу діє один договір позики, який вони з позивачкою уклали в момент передачі грошей в борг, тому відповідач, окрім повернення грошей в повному обсязі , має нести відповідальність за невиконання умов договору позики за весь період з 13.05.2013 року, виключаючи нові строки, протягом яких він зобов`язувався повернути борг за її згодою відповідно до ст. 625 ЦК України. Отримавши в борг гроші 12.05.2011 року, він мав повернути їх до 12.05.2013 року, однак не повернув, розпискою від 11.08.2015 року зобов`язався сплатити борг протягом 12 місяців, тобто до 11.08.2016 року. Борг не виплатив. Отже, строк прострочення складає : з 13.05.2013 по 10.08.2015 року ( 820 днів). Розмір боргу у цей період складав 28000 грн. За розпискою від 11.08.2015 року виконання договору мало бути здійснене до 11.08.2016 року, борг сплатив не в повному обсязі (9000 доларів США), тобто зобов`язання за договором не виконав. Строк прострочення складає: з 12.08.2016 року по 30.01.2018 року (537 днів). Розмір боргу у цей період складає 19000 доларів США. 31.01.2018 року за розпискою [PERSON] зобов`язався повернути гроші протягом 12 місяців, тобто до 31.01.2019 року, гроші не повернув. Отже, строк прострочення складає : з 01.02.2019 по 26.01.2022 року (1091 днів). Розмір боргу станом на день розгляду справи складає 19000 доларів США. 3% річних від 28000 доларів у період з 13.05.2013 року по 10.08.2015 року (820 днів) складає 1887.12 доларів США (28000 х 820днів х 3 /100/365); 3% річних від 19000 доларів у період з 12.08.2016 року по 30.01.2018 року (537 днів) складає 838.60 доларів США (19000 х 537днів х 3 /100/365); 3% річних від 19000 доларів у період з 01.02.2019 по 26.01.2022 року (1091 днів) складає 1703.76 доларів США (19000 х 1091х 3 /100/365). Загальна сума 3% річних за весь період прострочення складає 4435.48 доларів США. У відповідності дост.509\~ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525, 526 даного Кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, в силу приписів ч.1ст.530\~ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зіст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Великою Палатою Верховного Суду за наслідками розгляду справи №\~373/2054/16-ц (постанова від 16.01.2019) зроблено наступні висновки. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК\~України, а також частини 1 статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічні висновки містяться і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №\~464/3790/16-ц. Відповідно до частин 5, 6 статті 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду,\~є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд дослідив наявні в матеріалах справи розписку [PERSON] від 12.05.2011 року, якою [PERSON] підтвердив факт отримання від [PERSON] грошей в сумі 28000 доларів США на строк два роки; розписку [PERSON] від 11.08.2015 року, якою [PERSON] підтвердив своє зобов`язання по поверненню боргу в сумі 19000 ( дев`ятнадцять тисяч доларів США) та зобов`язався повернути їх протягом дванадцяти місяців, розписку [PERSON] від 31.01.2018 року, якою він підтвердив своє зобов`язання по поверненню боргу в сумі 19000 (дев`ятнадцять тисяч доларів США) та зобов`язався повернути їх протягом дванадцяти місяців та інші наявні у справі матеріали. Будь-яких доказів про повне або часткове спростування позовних вимог суду не надано. Отже суд встановив, що між позивачкою та відповідачем 12.05.2011 року відбулась передача грошових коштів, тобто склались правовідносини за договором позики. [PERSON] за вказаним договором позики передала в борг [PERSON] 28000 доларів США, з яких відповідач повернув 9000 доларів США, в іншій сумі зобов`язання за договором позики [PERSON] не виконав. Таким чином,\~є підстави\~для висновку про те, що вимоги позивачки обгрунтовані належним чином, відповідають діючому законодавству та позиції Верховного Суду. Враховуючи, що відповідач свої зобов`язання у строк встановлений власноручними розписками не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, стягнути зі [PERSON] на користь позивача борг у валюті, визначеній договором позики ( в доларах США згідно розписок ) станом на день розгляду справи 19000 (дев`ятнадцять тисяч доларів США). Крім того, враховуючи, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики у встановлений розписками строк , стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає 3 % річних від суми заборгованості за договором позики відповідно до ст. 625 ЦК України у валюті, зазначеній в розписці- 4435.48 доларів США . Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7\~ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно\~ст. 12-2\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». Згідно ч. 1 і ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі судовий збір має бути стягнутий зі [PERSON] на користь позивачки в повному обсязі.

Outcome: approved