Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

07\~жовтня 2025\~року представник\~позивача звернувся\~до суду\~із позовом\~в інтересах\~ [PERSON] до Новоодеської міської ради Миколаївської області, третя особа - Новоодеська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про визнання у порядку спадкування за законом права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою та визнання за позивачем у порядку спадкування за законом права на майнові права засновника фермерського господарства(згідно збільшених позовних вимог). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема вищезазначене право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2 га. Так на підставі рішення 9 сесії 21 скликання Ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області від 14 лютого 1992 року №9 [PERSON] надано у довічне успадковувань володіння земельну ділянку площею 2га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Новоодеської міської ради та видано державний акт, який зареєстровано в Книзі державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №75. Спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] нею, як спадкоємцем першої черги, прийнято. Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину відсутні. 08 квітня 2014 року державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - грошові вклади, з належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні у ВАТ «Державний ощадний банк України». Звернувшись до Новоодеської державної нотаріальної контори з приводу оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 2 га позивачу було роз`яснено, що нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на право довічного успадкованого володіння землею, яке належало [PERSON] у зв`язку з тим, що відсутнє зареєстроване право власності земельну ділянку передану [PERSON] у довічне успадковувань володіння. Вважає, що право довічного успадковуваного володіння [PERSON] припинилося з його смертю. З даного приводу нотаріусом рекомендовано звернутись до суду. Також вказував, що покійний [PERSON] був засновником і головою ФГ «Південна Зоря». Державним нотаріусом Новоодеської державної контори з приводу оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було повідомлено, що нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на майнові права засновника ФГ «Південна Зоря» у зв`язку з тим, що позивачем не надано правовстановлюючі документи на майно фермерського господарства. Успадкування фермерського господарства, як цілісного майнового комплексу, або його частини, полягає не в спадкуванні права на участь, а в спадкуванні права на частку в статутному (складеному) капіталі, оскільки право на участь нерозривно пов`язане з особою спадкодавця і належить до прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини, залежить від кола учасників фермерського господарства (пункт 2 ч.1ст. 1219 ЦК України. Визначити склад спадкового майна неможливо, а участь спадкодавця у створені господарства належить до прав та обов`язків, які відповідно до норм ЦК України не входять до складу спадщини. Рекомендовано з даного приводу звернутись до суду. Права засновника фермерського господарства «Південна Зоря» є майновими правами, тому вони входять до складу спадщини. Згідно статуту ФГ «Південна Зоря» до складу майна ФГ можуть входити будівлі, споруди, облаштування, одержані доходи, право користування землею тощо. Позивач, як спадкоємець першої черги спадкування за законом не можу у позасудовому порядку переоформити спадщину на майнові права засновника зазначеного фермерського господарства, а тому змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача- Новоодеської міської ради Миколаївської області подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов висновків. Щодо позовної вимоги про визнання у порядку спадкування за законом права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть та копією свідоцтва про шлюб з позивачем. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , інших спадкоємців які прийняли спадщину, або які мали право на обов`язкову частку у спадщині не встановлено, що підтверджується спадковою справою №75/2014 відкритою 27.03.2014 року до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно цієї ж спадкової справи видно що [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину що відмінна від предмету спору. Після його смерті залишилось спадкове майно та права, зокрема вищезазначене право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2 га. Так на підставі рішення 9 сесії 21 скликання Ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області від 14 лютого 1992 року №9 [PERSON] надано у довічне успадковувань володіння земельну ділянку площею 2га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Новоодеської міської ради та видано державний акт, який зареєстровано в Книзі державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №75, що підтверджується копією вказаного державного акта, ця обставина визнається і відповідачем. На підставі вказаного рішення Актом про встановлення меж ділянки в натурі від 15.04.1992 р. перенесено в натуру проект відведення земель жителю міста Нова Одеса [PERSON] із земель запасу виконавчого комітету Новоодеської міської ради Миколаївської області. Тобто встановлені межі вказаної земельної ділянки згідно діючого на той час законодавства. За змістом ст. 6, 50 ЗК України (у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства. Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України № 2201 від 13.03.1992, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13.03.1992, не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22.03.2005№5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18.12.1990, була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01.01.2008, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги п. 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 N 563з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Отже, особа, яка володіла земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, має законне право на таке володіння. Поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві довічного успадкованого володіння. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29.11.2016 у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22.11.1995 у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Згідно із ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України ). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України). За приписами ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Спадкодавець [PERSON] до дня своєї смерті на законних підставах володів спірною земельною ділянкою, а виходячи з норм ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець, в даних правовідносинах [PERSON] стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку наданої [PERSON] рішенням 9 сесії 21 скликання Ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області від 14 лютого 1992 року №9 в довічне успадковуване володіння для ведення особистого присадибного господарства із земель запасу виконавчого комітету Новоодеської міської ради Миколаївської області. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем у порядку спадкування за законом права на майнові права засновника фермерського господарства. 01.02.1993 року [PERSON] створене фермерське господарство «Південна Зоря», ко ЄДРПОУ 19286565, яке зареєстроване в державному реєстрі 01.02.1993 року за номером 1 517 120 0000 000368. Засновником і головою вказаного фермерського господарства був [PERSON] на час своєї смерті. Державним нотаріусом Новоодеської державної контори з приводу оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права засновника ФГ позивачу було повідомлено, що нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на майнові права засновника ФГ «Південна Зоря» у зв`язку з тим, що позивачем не надано правовстановлюючі документи на майно фермерського господарства. Успадкування фермерського господарства, як цілісного майнового комплексу, або його частини, полягає не в спадкуванні права на участь, а в спадкуванні права на частку в статутному (складеному) капіталі, оскільки право на участь нерозривно пов`язане з особою спадкодавця і належить до прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини, залежить від кола учасників фермерського господарства (пункт 2 ч.1 ст. 1219 ЦК України. Визначити склад спадкового майна неможливо, а участь спадкодавця у створені господарства належить до прав та обов`язків, які відповідно до норм ЦК України не входять до складу спадщини. Рекомендовано з даного приводу звернутись до суду. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Частиною 2 цієї статті зазначено, що фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фермерське господарство» головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст.8 Закону України «Про фермерське господарство»). Згідно абзацу а) ч. 1 ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, серед іншого, продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Статтею 22 ЗУ «Про фермерське господарство» визначено, що фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 23 «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до норм п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права. Оскільки спадкування охоплює перехід всіх прав та обов`язків (за винятком визначених законом, які не можуть входити до складу спадщини ст. 1219 ЦК України), то спадкуванню підлягають і майнові права, які мав спадкодавець. Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статтями 130, 147, 166 ЦК України, статтями 55, 69 Закону України від 19.09.1991 року «Про господарські товариства» і не підпадає під заборону п. 2 ч. 1 ст. 1219 ЦК України. При цьому успадковується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. Як вбачається зі змісту Статуту, на момент реєстрації та на період його діяльності за життя засновника [PERSON] статутного капіталу господарства не було. Часток засновника та його членів у статутному капіталі фермерського господарства не має. Майно фермерського господарства формується із майна, майнових прав у складеному капіталі господарства. Отже і об`єктом спадкування господарства є майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства. Складений капітал фермерського господарства за нормами Закону України «Про фермерське господарство» розглядається, як цілісний майновий комплекс. Велика Палата Верховного суду дійшла висновку (постанова від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц), що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство, як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону). У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.. Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. За клопотанням представника позивача судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved