Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Позивач ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №103922869 від 26.08.2021 року в розмірі 41875,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26.08.2021 року між ТОВ «МІОЛАН» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №103922869, право вимоги за яким на підставі договору про відступлення права вимоги №13Т від 12.11.2021 року було відступлене на користь ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС». Кредитний договір з відповідачем був укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем з використанням одноразового пароля. Відповідачем були порушені умови вказаного кредитного договору щодо погашення кредиту, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Ухвалою суду 08.01.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання з`явився надав свої заперечення проти задоволення позову. Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, однак, суд вважає за можливе розглянути справи у відсутність представника третьої особи, який належним чином був повідомлений про місце і час судового розгляду. Представником відповідача Веліток Дмитра Едуардовича до матеріалів справи подано відзив на позовну заяву, в якому ним викладено заперечення щодо задоволення позовної заяви ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС». Відповідач посилається на те, що позивачем не доведено право вимоги до відповідача за Кредитним договором №103922869 від 26.08.2021 року на підставі договору відступлення прав вимог № 13Т від 12.11.2021 року. Крім того, відповідач вважає, що позивач не в праві був нараховувати проценти за користування кредитом після спливу визначеного Кредитним договором строку, а також заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Представником ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачем ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС надано усі наявні у нього докази відступлення права грошової вимоги, а саме: копію Договору факторингу № 13Т від 12.11.2021 року, витяг з Реєстру боржників щодо кредитного договору [PERSON] , копії платіжних інструкцій до договору факторингу. Крім того, позивач посилається на те, що він мав право нараховувати відсотки за користування кредитом поза межами строку Кредитного договору до повного фактичного виконання, а не до 02.09.2021 року. Разом з відповіддю на відзив позивач надав підтвердження оплати заявлених витрат на правничу допомогу від 01.05.2024 року. Представником відповідача надано письмові пояснення, в яких зазначено, що серед іншого в матеріалах справи відсутній належний доказ видачі кредиту [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан», відсутні виписки по рахунку позичальника, які можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, а також зазначає щодо необґрунтованості стягнення комісії. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наявної Анкети-заяви на кредит №103922869 від 26.08.2021 року заявку подано з ІР адреси: [NUMBER] . В зазначеній анкеті містяться персональні дані [PERSON] , сума кредиту 10 000,00 грн., строк кредиту 7 днів з 26.08.2021 року, дата повернення 02.09.2021 року, сума до повернення 11 875,00 грн. Також матеріали справи містять Договір про споживчий кредит №103922869 від 26.08.2021 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Мілоан», від імені якого 26.08.2021 18:27 підписано [PERSON] , що зазначено на самому договорі на першій сторінці у верхньому правому кутку. Також сторонами укладено Додаток № 1 до договору про споживчий кредит №103922869 від 26.08.2021 року, яким визначено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки. Відповідно до якого, сума кредиту 10 000,00 грн., проценти за користування кредитом 875,00 грн., комісія 1 000,00 грн. Згідно п. 2.1 Договору про споживчий кредит №103922869 від 26.08.2021 року Кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. Пунктом 7.1 Договору визначено, що якщо зі спливом 3-го дня з моменту укладення цього Договору кредитні кошти не будуть відправленні Товариством та/або не будуть отримані Позичальником у відповідності з визначеним способом надання кредиту, дія цього Договору може бути припинена достроково з відповідним відображенням в Особистому кабінеті. Як на підтвердження виконання умов договору представник позивача зазначає, що первісним кредитором на підставі платіжного доручення відповідачу [PERSON] були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 000,00 грн. Згідно Платіжного доручення 31603584, долученого позивачем: дата такого доручення 26.08.2021 року, платником зазначено ТОВ «Мілоан», Банк платника Приватбанк, отримувач [PERSON] , банк отримувача VISA кредит рах.№ [NUMBER] , сума 10 000,00 грн., призначення платежу: «Кошти згідно договору 103922869». Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку, заборгованість відповідача за Договором №103922869 від 26.08.2021 року станом на 22.12.2023 року становить 41875,00 грн., яка складається: з заборгованості по тілу кредиту 10 000,00 грн.; заборгованість за відсотками 30 875,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами 1 000,00 грн., заборгованість по пені 0,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст.\~514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В порядку ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 12.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги №13Т, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги, зокрема, до [PERSON] , відповідно до витягу з Додатку до Договору факторингу №13Т від 12.11.2021 р. ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №103922869 від 26.08.2021 року. Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №13Т від 12.11.2021 року ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги заборгованості ТОВ «ТОВ «Діджи Фінанс» до боржника [PERSON] за кредитним договором №103922869 від 26.08.2021 року в сумі 41 875,00 грн. Відповідно до копій статуту, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Діджи Фінанс» є фінансовою установою має ліцензію для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі надання послуг з факторингу. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості заявлених вимог, суд застосовує такі положення законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положенням ч. 1ст.\~2\~ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положенням ч. 1ст.\~638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 2ст.\~207\~ЦК України правочин (договір) вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст.530\~ЦК України визначено, у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Вимогами ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», у чинній на день укладення сторонами Договору редакції (далі Закон № 851-IV), електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ч. 1, 2ст.\~6\~Закону № 851-IV для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1ст.\~1\~Закону України\~«Про електронні\~довірчі послуги» електронний підпис, електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані, будь-яка інформація в електронній формі; засіб електронного підпису чи печатки апаратно-програмний або апаратний пристрій чи програмне забезпечення, які використовуються для створення та/або перевірки електронного підпису чи печатки. За змістом ст.\~7\~Закону № 851-IV оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Згідно з іст.\~14\~Закону № 851-IV електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу. Використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно з загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 3Закону України «Про електронну комерцію», у чинній на день укладення сторонами Договору редакції, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 1-3 ст.\~100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Положенням ч. 13ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачено, що електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України. Суд зазначає, що зі змісту наданих позивачем документів неможливо достовірно встановити, що вони були підписані сторонами, які зазначені у договорі. Відповідно, відсутні підстави вважати, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед ТОВ «Міолан». Водночас суд не заперечує, що внаслідок цифрової трансформації у фінансовій сфері економіки, а також відповідних законодавчих змін, договори можуть бути підписані в електронній формі, проте спосіб їх підписання не може викликати сумніву щодо дійсного волевиявлення сторін, а особливо, позичальника. Судом не приймається як достатній та достовірний доказ, в розумінні ст. 79, 80 ЦПК України, копія платіжного доручення №31603584 від 26.08.2021 року на підтвердження здійснення перерахування коштів, оскільки з її змісту неможливо достовірно ідентифікувати отримувача коштів через відсутність у платіжному дорученні реквізитів рахунку отримувача (на відміну від наявності реквізитів платника). Суд звертає увагу на те, що ані зміст кредитного договору, ані графік розрахунків, який є додатком до кредитного договору, не містять реквізитів банківського рахунку, на який ТОВ «Мілоан» мало перерахувати кредитні кошти відповідачу. Відповідно Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою НБУ від 20.01.2004 року №22, в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Отже, додане до позовної заяви платіжне доручення №31603584 від 26.08.2021 року, що завірене лише підписом уповноваженої особи та печаткою ТОВ «Мілоан», із зазначенням неповного номера банківської картки, належність якої не встановлено, не є належним і достовірним доказом надання відповідачу кредитних коштів на виконання умов кредитного договору. Також доручення не містить підпису та печатки надавача послуг (банку), дату прийняття до виконання та дату виконання платіжної операції. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі №204/2972/20, від 13.10.2021 у справі №209/3046/20. Також у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Отже, виписки з рахунку позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, проте вони суду надані не були, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача за вищевказаним кредитним договором, укладеним з ТОВ «Мілоан». Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Вирішуючи питання щодо правомірності нарахування [PERSON] відсотків, суд виходить з наступного. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №2024494/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі №686/13446/15 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048ЦК\~України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор в праві вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до умов Договору про надання споживчого кредиту №103922869 від 26.08.2021 року, строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, відповідно до п.1.3 договору складає 7 днів, тобто до 02.09.2021\~року зі сплатою 1,25% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом в межах цього строку, розмір яких, виходячи з положень п.1.5.2 договору складає 875,00 грн. Аналогічний розмір процентів погоджений сторонами у додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №103922869 від 26.08.2021 року Графік платежів. Водночас, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів суд вбачає, що відповідачу нараховані проценти у розмірі 30 875,00 грн. за період з 26.08.2021 року до 12.11.021 року, який перевищує встановлений договором строк кредитування до 02.09.2021 року, в зв`язку з чим, з урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду, позов в цій частині задоволенню не підлягає. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст.\~215\~ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України\~«Про захист\~прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, 2, 5 ст.\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з набуттям чинності Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч. 2 ст.\~8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України\~«Про споживче\~кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Однак, Закон України\~«Про споживче\~кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~11\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст.\~12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні за змістом спірних правовідносин правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 та у постанові ОП КЦС ВС від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п. 1.5.1 Договору про споживчий кредит №103922869 від 26.08.2021 року комісія за надання кредиту: 1000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Оскільки позивачем до матеріалів справи не було надано доказів надання будь-якої реальної послуги відповідачу. В свою чергу, видача кредиту є обов`язком, який передбачений укладеним між сторонами договором, та матеріалами справи не доведено, яку саме послугу було надано відповідачу у межах Договору про споживчий кредит №103922869 від 26.08.2021 року. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення комісії у розмірі 1000,00 грн. є необґрунтованою на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1ст.\~512\~ЦК України Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст.513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Водночас, обґрунтованість вимог нового кредитора нерозривно пов`язана із його обов`язком довести перед судом невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед первісним кредитором. Сам лише факт відступлення права вимоги до нового кредитора не може бути беззаперечним доказом невиконання відповідачем своїх зобов`язань та підставою для задоволення позову. У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, новий кредитор повинен надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом,\~який засвідчує\~факт набуття\~прав вимоги\~за кредитним\~договором,\~є належно\~оформлені та\~підписані договори\~про відступлення\~права вимоги,\~реєстр договорів,\~права вимоги\~за якими\~відступаються,\~за умови,\~що він\~містить дані\~за кредитним\~договором,\~а\~також докази\~на підтвердження\~оплати за\~договором відступлення права вимоги. Разом з тим, суду не надані позивачем докази на підтвердження здійснення в повному обсязі оплати за Договором відступлення прав вимоги №13Т, укладеним 12.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс». Відповідно до п.7.1 Договору відступлення прав вимоги №13Т від 12.11.2021 року в якості компенсації за придбання (відступлення) прав вимоги, новий кредитор сплачує кредиторові плату в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього договору складає 1\~960\~339,57 грн. без ПДВ до 26.11.2021 включно за таким графіком: 1) 1\~000\~000,00 грн. до 19.11.2021 р. включно; 2) 960\~339,57 грн. до 26.11.2021 включно. Натомість позивачем до матеріалів справи, у якості доказу оплати за договором відступлення права вимоги, надано 6 (шість) платіжних інструкцій на загальну суму 1\~460\~339,57 грн.: платіжна інструкція № 1914 від 29.12.2021 року на суму 210\~339,57 грн.; платіжна інструкція № 1924 від 23.12.2021 року на суму 250\~000,00 грн.; платіжна інструкція № 1894 від 16.12.2021 року на суму 250\~000,00 грн.; платіжна інструкція № 1856 від 09.12.2021 року на суму 250\~000,00 грн.; платіжна інструкція № 1778 від 02.12.2021 року на суму 250\~000,00 грн.; платіжна інструкція № 26 від 25.11.2021 року на суму 250\~000,00 грн. Отже, матеріали справи не містять доказів виконання у повному обсязі ТОВ «Діджи Фінанс» умов п.7.1 Договору відступлення прав вимоги №13Т від 12.11.2021 року, а саме оплати за відступлення права вимоги у загальному розмірі 1\~960\~339,57 грн. в строк до 26.11.2021 року, що позбавляє суд можливості з`ясувати належний перехід прав вимоги за Договором відступлення прав вимоги №13Т від 12.11.2021 року до ТОВ «Діджи Фінанс», зокрема, права вимоги до відповідача в чинній справі, що є самостійною підставою в задоволенні позову. Положенням ч. 1 ст.\~79\~ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак судом встановлено, що на момент розгляду справи у матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позивачем вимог як в частині укладення кредитного договору, фактичного отримання відповідачем грошових коштів, нарахування відсотків поза межами строку кредитного договору, комісії, так і переходу до нового кредитора права вимоги до відповідача. Недоведеність обставин, на існуванні яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 133\~ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Стаття 137\~ЦПК України вказує, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Статтею 141\~ч.\~8\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Також ТОВ «Діджи Фінанс» за подання позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed