Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області (далі - відповідач) про встановлення факту спільного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач вказав, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з належної їй земельної ділянки площею 0.2500 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222786501:01:007:0038, яка розташована по [ADDRESS] . Позивач у визначений законодавством строк заяву про прийняття спадщини до нотаріуса після смерті матері не подавав. При цьому, на час відкриття спадщини постійно проживав разом з матір`ю, а тому вважає, що спадщину він прийняв. Проте, при зверненні до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, отримав відмову, оскільки він пропустив строк для прийняття спадщини. Враховуючи викладене, позивач, просив суд: встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини померлої [INFO] [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку площею 0.2500 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222786501:01:007:0038, яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 666326. Ухвалою суду від 24.03.2025 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві, відповідач заперечуючи викладені позивачем обставини, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку зі спливом позовної давності та відсутності поважних причин на поновлення такого строку. Крім того, відповідач вказав, що позивачем не подано доказів постійного його проживання з покійною мамою, вимогу про визнання права власності на спадкове майно вважає передчасною, не є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також з врахуванням листа приватного нотаріуса, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Враховуючи, що вимога про визнання права власності на спадкове майно є похідною від вимоги про встановлення факту спільного проживання на час відкриття спадщини, яка не підтверджена належними доказами, як наслідок задоволенню не підлягає. Ухвалою суду від 05.06.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 27.08.2025 року. 25.08.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи. У відповіді на відзив позивач заперечуючи викладені відповідачем у відзиві обставини, просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позові, додатково вказавши, що встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не обмежується строком позовної давності, оскільки судовим рішенням лише підтверджується або спростовується даний факт, від якого залежать правові наслідки. Крім того, не погоджується з твердженнями відповідача про передчасність звернення до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, оскільки на законом, ні судовою практикою не заборонено одночасне звернення з різними вимогами, які взаємопов`язані між собою. У судовому засіданні 27.08.2025 року позивач та його представник адвокат Левочко Я.А. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач Макарівська селищна рада у відзиві просила справу розглянути у відсутність представника. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем знайома з самого народження. Також знала його батьків. Батько помер у 2001 році. До 2001 року позивач періодично проживав з батьками, але постійний нагляд за батьками був. Постійно почав проживати з мамою, коли вона залишилася одна з 2001 року. Позивач проживав з мамою на день її смерті по [ADDRESS] . На даний час позивач також проживає за вказаною адресою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем знайомий, вони сусіди. Знайомий з ним з 1980-х років. Батьків позивача знав, позивач проживав з ними. Постійно проживає в будинку батьків з 2001 року, після того як батько помер. Доглядав за матір`ю до її смерті. На теперішній час позивач також проживає у будинку по [ADDRESS] Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с. 8, 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з належної їй земельної ділянки площею 0.2500 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222786501:01:007:0038, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 9). З довідки № 469 від 12.12.2024 року старости Пашківського старостинського округу вбачається, що [PERSON] з 28.01.1977 року і до дня смерті проживала та була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). З довідки № 335 від 13.08.2009 року Пашківської сільської ради вбачається, що [PERSON] дійсно проживав разом з своєю мамою [PERSON] до дня її смерті [INFO] в [ADDRESS] і вели спільне господарство (а.с. 12). З копії паспорта позивача слідує, що він з 26.06.1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця доживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, якою визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 3.19, п. 3.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. Факт постійного\~проживання спадкоємця\~зі спадкодавцем\~на момент\~відкриття спадщини\~підтверджується: витягом\~з реєстру\~територіальної громади; довідкою\~про реєстрацію\~місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18). Тож, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивачу необхідно для оформлення своїх спадкових прав, як спадкоємця першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] . Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавець) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 та 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом. Відповідно до положень частин другої та третьої пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки з наданих позивачем доказів, допитаних у судовому засіданні свідків, достовірно встановлено, що позивач постійно проживав із спадкодавцем своєю мамою до дня її смерті, належить до спадкоємців першої черги за законом, спадщину прийняв, інші спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні, до складу спадщини увійшла земельна ділянка, щодо якої нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судові витрати по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача, оскільки відповідач не вчиняв протиправних дій, що стали підставою даного позову. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності у даній справі слід вказати наступне. Статтею 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7\~листопада 2018\~року у\~справі №\~575/476/16-ц тощо). При цьому, суд зауважує, що вимога про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не обмежується строком позовної давності, оскільки судовим рішенням лише підтверджується або спростовується даний факт, від якого залежать правові наслідки. Вимога про визнання права власності на спадкове майно, є похідною від основної вимоги, при цьому одночасне звернення з різними вимогами, які взаємопов`язані між собою законодавством не забороняється. Тому, відсутні підстави для застосування позовної давності у даному спорі.

Outcome: approved