Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

14 червня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з позовними вимогами до відповідача, в яких просить визнати недійсною постанову про відкриття виконавчого провадження, стягнути з відповідача збитки у розмірі 9006,39 грн. та моральну шкоду в розмірі 9006,39 грн. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідачем в особі державного виконавця Разумна-Гайдук А.Б. було відкрито виконавче провадження № 468861861 відносно позивача про стягнення з нього на користь ПАТ «Укртелеком» заборгованості у розмірі 9\~006, 39 грн. на підставі виконавчого листа № 2-269/11, виданого 20.02.2013р. Суворовським районним судом м. Одеси. Постанову про відкриття виконавчого провадження № 468861861 не отримував, про арешт грошових коштів дізнався від Ощадбанку. Арешт грошових коштів позбавив його єдиного джерела життєзабезпечення. Ощадбанк направив усі кошти на погашення заарештованої суми. Позивач вважає що йому нанесено матеріальну шкоду та моральну шкоду. Просить суд визнати постанову про відкриття виконавчого провадження № 46861861 та постанову про арешт коштів боржника від 12.10.2023, ВП № 46861861 недійсними. Зобов`язати відповідача відшкодувати збитки у розмірі 9\~006,39 грн. Стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 9 006,39 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.06.2024 року цивільну справуза позовом\~ [PERSON] до Приморського відділудержавної виконавчоїслужби у м.Одесі Південногоміжрегіонального управлінняМіністерства юстиції(м.Одеса)про визнаннянезаконної\~постанови,\~стягненнязбитків таморально шкоди передати за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. 06 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали справи № 523/9888/24. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08\~серпня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі. 17 вересня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог (у порядку ст. 43 та ст. 49 ЦПК України), в якій просив визнати недійсними постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника. Зобов`язати відповідача відшкодувати збитки та моральну шкоду у загальному розмірі 45907,03 грн. 17 вересня 2024 року [PERSON] заявив клопотання про витребування доказів, а саме матеріалів виконавчого провадження, яке задоволено ухвалою. 13 березня 2025 року на електронну адресу суду та 18 березня 2025 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив що не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві та просив в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Зазначив, що виконавче провадження ВП № 36915931 по виконанню виконавчого листа № 2-269/11, виданого Суворовським районним судом м.Одеси про стягнення грошової суми у розмірі 10\~824,57 з [PERSON] на користь ПАТ «Укртелеком», перебувало з 11.03.2013 року на виконанні Першого Суворовського відділу державної вмконавчої служби у місті Одесі. Відбулось часткове стягення у розмірі 1\~818,18 грн. В подальшому виконавче провадження було завершено та передано до Приморського відділу ДВС у місті Одесі. Приморським віділом ДВС 16.03.2015 року виконавче провадження було відкрито, виконавчмий документ був переданий до виконання до Управління Пенсійного фонду для стягнення суми боргу. Постановою державного виконавця 46861861 накладено арешт на рахунки боржника. Примусове списання грошових коштів з арештованих рахунків боржника державним виконавцем не проводилось. Після отримання інформації про погашення суми боргу, 12.03.2025 р державним виконавцем відділу виконавче провадження було закінчено, зняти арешти з рахунків та майна боржника. 17 березня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про пояснення заяви про збільшення позовних вимог (у порядку ст. 43 та ст. 49 ЦПК України), та заявою про забезпечення доказів на незаконні дії державної виконавчої служби та захист прав споживача послуг (у порядку ст.ст. 83,84,116-118 ЦПК України). 02 квітня 2025 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву органу ДВС про відшкодування збитків. Позивач в судовому засіданні підтримав поданий позов, наполягаючи на його задоволенні. Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність підстав для цього. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, проаналізувавши встановлені обставини та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає даний відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 1173 Цивільного кодексу України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В силу положень ч. 1\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Так, відповідно до наведених норм, підставою для цивільно - правової відповідальності державного виконавця є наявність неправомірних дій, заподіяння шкоди та причинний зв`язок між ними. Відповідно до ч. 2\~ст. 22 ЦК України\~збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 4\~ст. 22 ЦК України\~на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). За положеннями ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правовідносини, що виникли між сторонами спору регулюються Конституцією України, ЦПК України, положеннями\~Закону України «Про виконавче провадження». Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 2-269/11 був виданий виконавчий лист від 20.02.2013 р. про стягнення суми боргу у розмірі 10\~824,57 грн. з [PERSON] на користь ПАТ «Укртелеком». Виконавчий лист перебував на виконанні у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі. Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі стягнув з позивача суму боргу частково, у розмірі 1\~818,18 грн. У подальшому виконавче провадження № 36915931 було завершено у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі відповідно до п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист № 2-269/11 для подальшого виконання був спрямований до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі. Державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі 16.03.2015 р. була винесена постанова ВП № 46861861 про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий документ був переданий до виконання до Управління Пенсійного фонду для списання щомісячно коштів з боржника. Матеріали виконавчого провадження ВП № 46861861 не містять відомості про суму, яка стягувалась Управлінням пенсійного фонду з пенсії позивача та перераховувалась ПАТ «Укртелеком». Постановою державного виконавця ВП № 46861861 від 12.10.2023 був накладений арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках позивача. Конституція України\~визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання (частина п`ята статті 124 у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; стаття 129-1 у редакції, що набрала чинності 30 вересня 2016 року). Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частини друга та третя стаття 129-1 Основного Закону у редакції, що набрала чинності 30 вересня 2016 року). Згідно з положеннями частин першої та другої\~статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналогічні положення були у частинах першій і другій\~статті 14 ЦПК України\~у редакції, що діяла до 14 грудня 2017 року включно. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у\~Законі України «Про виконавче провадження»\~органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII\~(далі - Закон № 1404-VIII)). Близьке за змістом визначення виконавчого провадження було і у\~статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, що був чинним до 05 січня 2017 року (далі - Закон № 606-XIV). Отже, виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом Як вбачається з досліджених судом матеріалів виконавчого провадження ВП № 46861861, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 46861861 від 16.03.2015р. була винесена державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі на суму боргу, яка не була погашена боржником у розмірі 9\~006,39 грн. Відповідно до п.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавче провадження № 46861861 відкрито з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Оскільки виконавчий документ відповідав вимогам\~ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу у державного виконавця не було. Відповідно до п.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. У відповідності до п. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах. Відповідно до п.2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого\~частиною сьомою\~статті 26 цього Закону. Згідно з ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт коштів боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на кошти боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника; арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження. Отже, державний виконавець мав право та був зобов`язаний вживати заходи щодо примусового виконання рішень суду. Також державний виконавець мав право та був зобов`язаний накладати арешт на кошти боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках у банках. З наданих позивачем матеріалів встановлено, що позивач звертався до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі із заявою про скасування арешту рахунку. Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі повідомив заявника у листі № 86362 від 20.05.2024 р. щодо питання про зняття арешту з рахунків відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. Заявнику було роз`яснено що фізичні особи - боржники, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, можуть здійснювати видаткові операції з поточного рахунку на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року, а також сплачувати податки, збори без урахування такого арешту, за умови що такий поточний рахунок визначений для здійснення видаткових операцій у порядку, встановленому цим підпунктом. Звернення стягнення у межах зазначеної суми на такому рахунку не здійснюється. Відповідно до підпункту 1 пункту 10-2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», для визначення такого поточного рахунку у банку фізична особа - боржник звертається до органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, який наклав арешт на кошти фізичної особи - боржника, із заявою про визначення поточного рахунку у банку для здійснення видаткових операцій. Заява може бути подана в паперовій формі (нарочно або засобами поштового зв`язку) або в електронній формі з дотриманням вимог, встановлених\~Законом України\~"Про електронні документи та електронний документообіг". У заяві зазначаються номер поточного рахунку, який фізична особа - боржник просить визначити для здійснення видаткових операцій, та найменування банку, в якому відкрито такий рахунок. Фізична особа - боржник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві інформації. У наданих до суду позивачем письмових доказах відсутня заява позивача про визначення поточного рахунку у банку для здійснення видаткових операцій. Позивачем не доведено що він повідомляв відповідача про погашення суми боргу у повному обсязі. Відповідач повідомив суду у відзиві на позовну заяву, що про погашення суми боргу йому стало відомо з матеріалів судової справи, з яким він ознайомився 12.03.2025 року. До матеріалів судової справи позивачем була додана довідка Управління пенсійного фонду від 29.08.2024 року, з якої було встановлено підтвердження утримання коштів з пенсійних виплат та перерахування їх напряму стягувачу. Також відповідач зазначив, та це підтверджується матеріалами судової справи, що з належних позивачу банківських рахунків, які були арештовані позивачем, позивач не здійснював примусове списання грошових коштів. Позивачем не надано доказів щодо обізнаності позивача про погашення суми боргу по виконавчому провадженню ВП № 46861861 до 12.03.2025. Щодо стягнення з позивача виконавчого збору. Відповідно до п.1, 2 ст. 27Закону України\~«Про виконавче\~провадження» ,\~виконавчий збір\~-\~це збір,\~що справляється\~на всій\~території України\~за примусове\~виконання рішення\~органами державної\~виконавчої служби.\~Виконавчий збір\~стягується з\~боржника до\~Державного бюджету\~України.\~ Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Згідно з п.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідно до п.4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Тобто державний виконавець мав право та був зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору та вживати заходу щодо його стягнення. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачі у сумі 9\~006,39 гривень, то така вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо зняття арешту з майна позивача. Згідно з наданими відповідачем матеріалів виконавчого провадження ВП № 46861861, відповідно до п.2 постанови державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про закінчення виконавчого провадження ВП № 46861861 від 12.03.2025 р., на підставі частини першої пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. Також відповідно до постанови державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з коштів ВП № 46861861 від 13.03.2025 р., зняти арешти з усіх рахунків, що належать боржнику [PERSON] . Згідно з частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої\~статті 201 ЦК України особистими\~немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлених Конституцією та законами України. За змістом ч. 1 ст. 1167\~ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В той же час, як роз`яснено в п. 4\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення. Пунктом 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зазначено, що: "виходячи з положень статей\~16\~і\~23ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.". У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18) зазначено, що "тлумачення положень статей\~11\~та\~23 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.". Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження N 61-18770св19), аналіз положень статей\~11\~та\~23ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Отже, враховуючи вище викладене, важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди є наявність доказів. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста, психолога або висновок судового експерта-психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег, тощо), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації. Саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі діями іншої сторони, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань. В Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі. Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду. Відповідно до вище зазначеного позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які підтверджують дійсність моральних страждань та рівень їх тяжкості. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням того, що сам факт відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про арешт коштів боржника не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, а також того, що його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду, а тому суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою.\~ Згідно з ч. 1 ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.\~ На підставі викладеного та

Outcome: dismissed