Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області із позовом про скасування арешту нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] залишились позивач та її брат [PERSON] . В березні 2025 року позивач звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті батька та дізналась, що, належний спадкодавцеві будинок перебуває під арештом на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби АА № 609058 від 17.07.2003, що зареєстрований 14.12.2007 за № 6225384 Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою. З метою з`ясування інформації щодо вказаного обтяження позивач звернулась до Могилів-Подільського відділу ДВС та отримала копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що арешт на спадкове майно накладений в межах виконавчого провадження, стягувачем в якому є ВАТ «Ощадний банк». Разом з тим, АТ «Державний ощадний банк України» на запит представника позивача надало відповідь, що будь-які зобов`язання [PERSON] перед банком відсутні. Також позивачем отримано інформацію від Могилів-Подільського відділу ДВС про відсутність зареєстрованих виконавчих проваджень відносно [PERSON] . За викладених вище обставин, вказане обтяження, на думку позивача, є незаконним та чинить їй перешкоди в розпорядженні своєю власністю, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом та просить скасувати арешт, накладений Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою від 14.12.2007 на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби серії АА № 609058 від 17.07.2003 на приватний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.06.2025 відкрито провадження у справі, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу та третім особам копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами та визначено строк відповідачу для надіслання суду відзиву на позовну заяву, а третім особам пояснень щодо позову. Позивач, належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавала. Відповідач, належним чином повідомлений про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавав. 30.06.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що банк не порушував ніяких прав відповідача та в ного відсутній обов`язок відповідати за даним позовом, а відтак АТ «Ощадбанк» не є належним відповідачем, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у позові. Натомість, на думку представника відповідача, обов`язок зі скасування арешту майна у закінчених виконавчих провадженнях належить державному виконавцю, а державна реєстрація скасування заборони є функцією державного реєстратора. Треті особи, належним чином повідомлені про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, правом подання пояснень щодо позову не скористались. Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України вказане дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , згідно якого дошлюбним прізвищем позивача було « [PERSON] » та копією Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьком в якому вказаний [PERSON] . Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , Могилів-Подільською районною державною нотаріальною конторою 04.02.2011 зареєстровано спадкову справу за № 49/2011. З заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Могилів-Подільської районної державної нотаріальної контори звернулись дочка померлого [PERSON] та син померлого [PERSON] , що підтверджується копіями заяв про прийняття спадщини від 04.02.2011. 29.05.2025 за вих. № 121/02-14 позивач [PERSON] отримала лист-роз`яснення від Могилів-Подільської державної нотаріальної контори, зі змісту якого вбачається, що Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою під час проведення за допомогою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перевірки, обов`язкової для вчинення нотаріальної дії, пов`язаної з переходом права власності на нерухоме майно, що підлягає реєстрації, виявлено арешт, накладений 17.07.2003 відділом Державної виконавчої служби згідно постанови АА 609058, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. За викладених обставин, видача свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за номером [ADDRESS] , належний [PERSON] , померлому [INFO] , зупиняється до зняття арешту в судовому порядку. З Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно індексний номер 419987599 від 27.03.2025 вбачається, що у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про тип обтяження, а саме арешт (архівний запис) за реєстраційним номером 6225384, зареєстрований 14.12.2007 реєстратором: Могилів-Подільська державна нотаріальна контора, на підставі постанови (АА 609058, 17.07.2003, Відділ державної виконавчої служби), стосовно об`єкта обтяження: невизначене майно, все майно, власником якого є [PERSON] ( [ADDRESS] ). Згідно копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії АА № 609058, виданої 17.07.2003 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Могилів-Подільського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-199, виданого 18.04.2003 Могилів-Подільським райсудом про стягнення з [PERSON] солідарно 2815,59 грн. на користь ВАТ «Ощадний банк» та 51 грн. держмита, встановлено, що на боржнику зареєстровано будинок по [ADDRESS] , свідоцтво про власність видане Грушанською сільською радою 08.02.1988 на підставі рішення райвиконкому № 210 від 31.08.1987. Вказаною постановою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За змістом статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до\~глави 29 ЦК України. Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Відповідно до частини першої\~статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частина 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що боржником може бути фізична або юридична особа, яка зобов`язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші обов`язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Арешт застосовується, зокрема, для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування арешту майна зазначає, що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та до складу спадкового майна, яке залишилось після його смерті належить приватний будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також позивач вказала, що не може оформити спадкові права на вказаний будинок, оскільки нотаріусом, під час перевірки обтяжень на спадкове майно було встановлено, що належний спадкодавцеві будинок перебуває під арештом на підставі постанови державного виконавця відділу ДВС серії АА № 609058 від 17.07.2003. Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин, позивач надала зокрема, роз`яснення державного нотаріуса щодо зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за номером [ADDRESS] , належний [PERSON] , померлому [INFO] . Натомість, на підтвердження факту накладення арешту на майно [PERSON] позивач надала копію постанови державного виконавця серії АА № 609058 від 17.07.2003, якою було встановлено, що за боржником [PERSON] зареєстровано будинок по [ADDRESS] , свідоцтво про власність на який видано Грушанською сільською радою 08.02.1988 на підставі рішення райвиконкому № 210 від 31.08.1987. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження того, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , будинок за адресою [ADDRESS] , належав спадкодавцю на праві власності, матеріали справи не містять. Також, докази на підтвердження того, що будинок під номером [ADDRESS] , який згідно роз`яснення державного нотаріуса належить спадкодавцю [PERSON] та будинок по [ADDRESS] , з якого позивач просить суд зняти арешт, - є одним і тим самим нерухомим майном, в матеріалах справи відсутні. Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно індексний номер 419987599 від 27.03.2025, у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єктом обтяження значиться «невизначене майно, все майно», власником якого є [PERSON] , та зазначено його адресу проживання: [ADDRESS] ). Таким чином, вказаний витяг також не можна вважати доказом, на підтвердження належності [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] . Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, належність [PERSON] на праві власності спірного будинку на момент відкриття спадщини після його смерті та перехід до неї в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на вказаний житловий будинок [ADDRESS] , а відтак і право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з вказаного нерухомого майна. При цьому, суд не вбачає підстав для надання оцінки запереченням відповідача щодо позову, оскільки прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed