Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

У березні 2025 року керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова, в порядку ст. 56 ЦПК України, за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної військової (державної) адміністрації до [PERSON] , Харківської районної військової (державної) адміністрації Харківської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, третя особа Державне підприємство «Харківська науково-дослідна станція», в обґрунтування якого зазначив, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні№ 12024221200001232 від 11.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, щодо протиправних дій начальника Дергачівського відділу земельних ресурсів під час розгляду проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки із земель запасу в приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту Дергачівського району Харківської області. Під час досудового розслідування було встановлено, що 11.04.2007 [PERSON] розглянув проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082, яка розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, розроблений та затверджений з порушенням вимог ст.ст. 20, 56, 116, 118, 122, 123, 124,134,149,186 Земельного кодексу України в редакції станом на час вчинення кримінального правопорушення, ст.ст. 22, 23, 24, 25, 29, 30, 34, 50 Закону України «Про землеустрій», Порядку № 677, Порядку № 174 Еталону 1999, п. 8 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Незважаючи на вказані порушення вимог законодавства, допущені під час складання та оформлення проекту землеустрою, які носять очевидний характер, вказаний проект землеустрою розглянуто, підписано та затверджено висновок №07/0062 від 11.04.2007. Як наслідок, [PERSON] було надано за рахунок земель сільськогосподарського призначення, пасовища площею 1,1962 га без змін цільового призначення та земель лісогосподарського призначення, чагарники площею 0,7974 га зі зміною цільового призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення. В подальшому зазначені дії призвели до вибуття із державної власності земельної ділянки лісового фонду, оскільки відповідно до розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області «Про передачу земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] » від 26.02.2008 № 170, земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. 18.03.2008 року [PERSON] було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серія: ЯД, номер 028561. Позивач зазначає, що згідно з висновком експертів, зміст та оформлення проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки із земель запасу в приватну власність для ведення особистого селянського господарства не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 підлягає поверненню державі в особі Харківської обласної військової адміністрації, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, на її вилучення була потрібна згода Кабінету Міністрів України, тоді як Кабінетом Міністрів України не приймалося рішень про вилучення та передачу у власність або у користування для нелісогосподарських потреб земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082. Оскільки частина земельної ділянки, що передана у приватну власність [PERSON] , відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень місцевого органу виконавчої влади, тобто Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, тому наявні підстави для усунення власнику земельної ділянки - Харківській обласній військовій (державній) адміністрації перешкод у користування та розпорядженні земельною ділянкою № 6322083000:04:002:0082. З метою ефективного захисту порушеного права держави, позивач просив суд усунути перешкоди Харківській обласній військовій (державній) адміністрації (код ЄДРПОУ: 23912956) у користуванні і розпорядженні землями державної власності лісового фонду шляхом: - визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області №903 від 07.12.2006 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] » (кадастровий номер 6322083000:04:002:0082); - визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину [PERSON] » від 26.02.2008 №170; - визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082, площею 1,9936 га на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, серії ЯД №028581; - скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 площею 1,9936 га, з одночасним припиненням всіх речових прав щодо неї та їх обтяжень; - зобов`язати [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 площею 1,9936 га , що знаходиться на території м. Харкова, у власність держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , у задоволенні позовних вимог просив відмовити з наступних підстав. По-перше, проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 розроблений та затверджений без порушення вимог Земельного кодексу України. Відповідач вважає, що твердження позивача про те, що землевпорядна документація не містить в своєму складі позитивного погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, не підтверджується жодними допустимими та належними доказами. Навпаки, наявні в оригіналі проекту землеустрою дозвільні документи спростовують доводи позивача. Позивачем спеціально не було подано землевпорядну документацію в повному обсязі, що ставить позивача у заздалегідь вигідне становище, що порушує принцип змагальності. Щодо кримінального провадження № 12024221200001232 від 11.06.2024, то воно закрите у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності. Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав. Відповідач зазначає, що якщо прокуратура вважає, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, а право власності на неї зареєстровано за [PERSON] , заявлений прокурором негаторний позов про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду, яка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Дергачівського лісництва ДП Харківська лісова науково-дослідна станція. Відповідач зазначає, що позивач у позовній заяві в частині обґрунтування способу захисту цивільних прав послався на неактуальну судову практику ВС, зокрема на постанову від 03.09.2020 року у справі № 911/3449/17. Також відповідач вважає, що є добросовісним набувачем земельної ділянки, враховуючи, що на момент проведення приватизації ним було отримано всі дозвільні документи та відповідно було отримано висновок державної експертизи стосовно законності приватизації земельної ділянки. Як наслідок, позбавлення його права власності на спірну земельну ділянку буде непропорційним втручанням у мирне володіння майном відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції. До того ж прокурор жодним чином не обґрунтував ні законність своїх дій (законність позбавлення права на земельну ділянку, отриману в законний спосіб), ні легітимну мету позбавлення права власності на іншу частину земельної ділянки площею 1,9491 га (стосовно якої жодних порушень не встановлено), ні механізму компенсації добросовісному набувачу [PERSON] його витрат на набуття майна, питання про позбавлення якого розглядається, ні тим паче жодного обґрунтування щодо пропорційності. У сукупності все це свідчить про неправомірність і не відповідність встановленим ЄСПЛ критеріям такого втручання у право на мирне володіння майном [PERSON] . Щодо повноважень прокуратури на звернення до суду відповідач зазначив, що у наданих прокуратурою пояснень та наданих доказів не вбачається, що компетентні органи ухилялись від виконання своїх обов`язків щодо перевірки законності приватизації спірної земельної ділянки, у зв`язку із чим, у прокуратури взагалі виникло право на звернення до суду. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки спірне розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, а саме: розпорядження від 26.02.2008 року № 170 «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] » прийняте в 2008 році, і цієї дати минуло більше 17 років. У відзиві на позовну заяву Харківська районна військова (державна) адміністрація Харківської області просила у задоволенні позовних відмовити. Як зазначив відповідач, оскаржувані розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації були прийняті на підставі заяви [PERSON] , а також проекту землеустрою, в матеріалах яких містяться позитивні Висновки щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, видані Дергачівським районним відділом земельних ресурсів Харківської області ГУ Земельних ресурсів, де у п. 7 зазначено: категорія, цільове використання, склад угідь та форма власності земель, за рахунок яких передбачається відведення земельної ділянки зазначено за рахунок земель запасу землі сільськогосподарського призначення; форма власності державна. Крім того, позивачем пропущено 10-річний строк позовної давності, оскільки спірне розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, а саме: розпорядження від 26.02.2008 року № 170 «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] » прийняте в 2008 році, тобто з моменту, коли позивач міг дізнатись про незаконне, на його думку, відведення земельної ділянки, минуло понад 17 років. У поясненнях щодо позову, поданих в порядку ст. 43 ЦПК України, позивач зазначив, що розгляд проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] розроблений та затверджений з порушенням вимог ст.ст. 20, 56, 116, 118, 122, 123,124,134, 149, 186 Земельного кодексу України в редакції станом на час вчинення кримінального правопорушення, ст.ст. 22, 23, 24, 25, 29, 30, 34, 50 Закону України «Про землеустрій», Порядку № 677, Порядку № 174 Еталону 1999, п. 8 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що підтверджується висновком комплексної судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи виконаної Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» №3210/3211 від 29.05.2024. Щодо позовної давності, то позивач зазначив, що на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення. Позивач, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зазначає, що ним обрано ефектний спосіб захисту прав, оскільки у цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч. 2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки. Відповідач не міг набути статусу добросовісного володільця, оскільки відсутній дозвіл уповноваженого на те органу, а тому ділянка не може бути витребувана у нього шляхом пред`явлення віндикаційного позову. У поясненнях, поданих в порядку ст. 43 ЦПК України, [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , зазначив, що висновок експерта у кримінальному провадженні не може бути доказом та об`єктивною оцінкою законності затвердження проекту землеустрою, так як заявлені на експертизу питання не є коректними. Відведення [PERSON] земельної ділянки відбувалось з метою ведення особистого селянського господарства, натомість питання експерту було поставлено наступним чином: «Чи відповідає розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва…….». Відповідач наголошує, що проект землеустрою містить всі необхідні дозволи, в тому числі і висновок державної експертизи землевпорядної документації Головного управління земельних ресурсів у Харківській області Державного агентства земельних ресурсів України № 2464 від 28.09.2007 року, яким визначено, що представлений проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства, встановленим нормам і правилам та погоджується. Щодо способу захисту, то відповідач зазначив, що позивач навмисно маскує по суті віндикаційний позов під ознаки негаторного, вводячи суд в оману, щодо дійсних обставин справи, з метою обґрунтування пропуску строків позовної давності. В судовому засіданні позивач та третя особа просили задовольнити позов, представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що Розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації №903 від 07.12.2006 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] » надано громадянину [PERSON] дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки державної власності (землі запасу) зі зміною цільового призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення орієнтовно площею 2,00 га, в тому числі 2,00 га чагарників на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту. 11 квітня 2007 року начальником Дергачівського районного відділу земельних ресурсів складено Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Розпорядженням голови\~Дергачівської районної\~державної адміністрації\~від 26.02.2008 №170 «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину [PERSON] » затверджено проект землеустрою щодо відведення громадянину [PERSON] земельної ділянки із земель запасу в приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту; передано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,9936 га, в тому числі: 1,1962 га пасовища, 0,7974 га чагарники, зі зміною цільового використання для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту. 18.03.2008 року [PERSON] отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія: ЯД, номер 028561; земельна ділянка з кадастровим номером - 6322083000:04:002:0082, загальною площею 1,9936 га, розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» здійснено реорганізацію Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, як райдержадміністрації району, ліквідовано згідно з постановою Верховної ради України від 17.07.2020 N 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» шляхом приєднання до Харківської районної державної адміністрації Харківської області. Відповідно до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 N 1321 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється. Згідно з розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 5 від 12.01.2021 "Про утворення комісій з реорганізації районних державних адміністрацій Харківської області та затвердження їх персональних складів" та з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області з 16.01.2021 знаходиться в стані припинення. Таким чином, правонаступником Дергачівської районної державної адміністрації є Харківська районна державна адміністрація Харківської області. На підставі постанови Верховної Ради України №5215-VI від 06.09.2012 «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 увійшла до нової межі міста Харкова та накладається на землі кварталу 364 Дергачівського лісництва державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», які знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та фактично відноситься до земель лісогосподарського призначення, у тому числі з урахуванням положень п. 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986. Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 08.06.2023 №223, межі земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 мають частковий перетин з межами кв. 364 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 з межами кв. 364 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,0445 га. Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 12.02.2025 №3731/0/2-25, Кабінетом Міністрів України не приймалося рішень про вилучення та передачу у власність або у користування для нелісогосподарських потреб земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082. 11\~червня 2024\~року за\~процесуального керівництва\~Шевченківської окружної\~прокуратури міста\~Харкова розпочато\~кримінальне провадження\~№ 12024221200001232за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, щодо протиправних дій начальника Дергачівського відділу земельних ресурсів під час розгляду проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки із земель запасу в приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту Дергачівського району Харківської області. Під час досудового розслідування встановлено, що відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 90 від 06.07.1992 [PERSON] призначено на посаду начальника відділу земельних ресурсів Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області та подання Президента в Дергачівському районі про призначення на посаду начальника відділу Шуміло В.І. № 440 від 19.06.1992. Відповідно до п.4 Положення «Про Дергачівський районний відділ земельних ресурсів», затвердженого начальником Харківського обласного головного управління земельних ресурсів 12.05.2003 основними завданнями відділу є участь у реалізації державної політики у сфері регулювання земельних відносин; участь у розробленні та здійсненні заходів щодо розвитку ринку земель; організація та ведення державного земельного кадастру відповідно до законодавства; організація і здійснення землеустрою та моніторингу земель; участь у розробленні та виконанні загальнодержавних і регіональних програм у сфері використання та охорони земель, здійснення землеустрою та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру. Згідно з п. 5 Положення, відділ відповідно до покладених на нього завдань: реалізує державну політику та вносить обласному головному управлінню земельних ресурсів пропозиції щодо вдосконалення законодавства з питань регулювання земельних відносин, розпорядження землями державної та комунальної власності, державного контролю за використанням і охороною земель, підвищення родючості ґрунтів та продуктивності земель, здійснення землеустрою та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру; відповідно до законодавства готує та вносить на розгляд місцевої держадміністрації або органу місцевого самоврядування пропозиції щодо: справляння плати за землю; викупу земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад; організації і здійснення землеустрою та моніторингу земель; вирішення інших питань відповідно до законодавства; бере участь у виконанні загальнодержавних і регіональних програм у сфері використання і охорони земель, підвищення родючості ґрунтів, здійснення землеустрою та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру, приватизації земельних ділянок; створює умови для раціонального та економічно обґрунтованого використання земель району; вносить обласному головному управлінню земельних ресурсів пропозиції щодо розроблення і здійснення організаційних, економічних, екологічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, їх захист від шкідливого антропогенного впливу, підвищення родючості ґрунтів та продуктивності земель, забезпечення додержання режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; здійснює заходи щодо розвитку ринку земель; організовує розроблення, видачу і збереження бланків державних актів на право власності на земельну ділянку та державних актів на право постійного користування земельною ділянкою; здійснює у складі державного земельного кадастру державну реєстрацію земельних ділянок та вносить до нього відомості щодо об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельних ділянках; організовує виконання землевпорядних робіт та реалізацію плану земельно-господарського устрою; здійснює відповідно до законодавства моніторинг земель; бере участь у виборі земельних ділянок під розміщення об`єктів і споруд та вносить місцевій держадміністрації або органу місцевого самоврядування пропозиції щодо погодження місця їх розташування, викупу та вилучення земель, передачі земель у власність; здійснення землеустрою та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру, реєстрація земельних ділянок. Відповідно до п.9 відділ очолює начальник який може мати заступників. Згідно з п.10 начальник відділу здійснює керівництво діяльністю відділу, несе персональну відповідальність перед начальником обласного головного управління земельних ресурсів за винятком покладених на відділ завдань та функцій. Таким чином, [PERSON] відповідно до примітки 1. до ст. 364 КК України є службовою особою, яка обіймає посаду в органах державної влади пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарчих функцій. [PERSON] , будучи службовою особою, ,діючи умисно, з корисливих мотивів ,зловживаючи службовим становищем, в умовах воєнного стану із порушенням вимог ст. ст, 20, 56, 116, 118, 122, 123,124,134, 149, 186 Земельного кодексу України в редакції станом на час вчинення кримінального правопорушення, ст. ст. 22, 23, 24, 25, 29, 30, 34, 50 Закону України «Про землеустрій», Порядку № 677, Порядку № 174 Еталону 1999, п. 8 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розглянув вказаний проект землеустрою, підписав та затвердив висновок №07/0062 від 11.04.2007 згідно з яким земельна ділянка, наведена в проекті землеустрою, надається за рахунок сільськогосподарського призначення, пасовища площею - 1,1962 га без змін цільового призначення та земель лісогосподарського призначення, чагарники площею - 0,7974 га зі зміною цільового призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення, що суперечить даним державної статистичної звітності за формою 6-зем, що стало підставою погодження проекту землеустрою та підтверджена можливість відведення [PERSON] , вищевказаної земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту, та фактично є державною власністю, чим використав свої повноваження по погодженню документації по вилученню, наданню та відчуженню земель, підписанню висновку та іншої технічної документації всупереч інтересам служби, спрямованим на організацію і забезпечення ведення державного земельного кадастру та координацію роботи з підготовки земельно-кадастрової документації, внаслідок чого порушив вимоги наведених законодавчих актів в галузі земельних правовідносин. Тим самим відповідно до висновку комплексної судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи №3210/3211 від 29.05.2024, виконаної Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», ринкова вартість земельної ділянки за кадастровим номером 6322083000:04:002:0082, станом на дату відведення у власність [PERSON] , складає 726 620,00 грн., без урахування ПДВ. Вказані обставини встановлені ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2025 року у справі № 619/5002/24, яка набрала законної сили 24 лютого 2025 року, а тому не підлягають доказуванню у цій справі на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Цією ж ухвалою [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024221200001232 від 11.06.2024, закрито. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2025 № 419796797, речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 в Державному реєстрі речових прав, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в Державному реєстрі іпотек не зареєстровані. Щодо правових підстав звернення прокурора до суду в інтересах Державного агентства лісових ресурсів та Харківської обласної військової (державної) адміністрації. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII). ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі №1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення позивача до суду), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до частин першої, другої статті 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Згідно зі ст.13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. При цьому, згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначено статтею 122 ЗК України. Відповідно до частини другої статті 8 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Водночас частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Статтею 27 ЛК України (у редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) передбачено повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, зокрема передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності. Згідно зі статтею 31 ЛК України передбачено повноваження обласних державних адміністрацій у сфері лісових відносин на їх території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території (в редакція, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин). За змістом п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 за №3-рп/99, під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" розуміється орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Отже, зазначене поняття включає в себе наявність повноважень органу державної влади чи органу місцевого самоврядування у відповідній сфері. Разом з тим, з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Відповідно до абз. 2 п.п. «а» п.4 Прикінцевих та перехідних положень закону у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук. Згідно з ч. 5 ст.122 Земельного кодексу України передача земельних ділянок із земель державної власності на території обласної державної адміністрації у межах міст обласного значення належить до повноважень обласної державної адміністрації. У зв`язку з внесенням Законом України № 1423-IX від 28.04.2021 змін до Земельного кодексу України, відповідно до п.п. «а» п. 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств). Отже, на території в межах міста Харкова повноваження з вилучення та розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення здійснюються Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією. Відповідно до Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указом Президента України №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено Харківську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій. Відповідно до п. 26 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування. Згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2023 р. №58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжується. Таким чином, враховуючи набуття Харківською обласною державною адміністрацією статусу військової та продовження дії воєнного стану в Україні, уповноваженим органом у правовідносинах щодо розпорядження землями лісового фонду є Харківська обласна військова (державна) адміністрація. Частиною третьою статті 17 ЛК України передбачено, що ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення (пункт 4 частини першої статті 32 ЛК України). Отже, питання щодо розпорядження земельними ділянками, в тому числі, земельними лісовими ділянками, державної власності, забезпечення заходів щодо охорони і захисту лісів законодавством покладено на органи виконавчої влади (Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації) за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Держлісагентство України - центральний орган виконавчої влади України з питань лісового, мисливського господарства, полювання та мисливського собаківництва. Утворене шляхом реорганізації Державного комітету лісового господарства України. Діяльність Держлісагентства спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту навколишнього середовища і природних ресурсів. Відповідно до ст.ст.1,3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства, до основних завдань якого належить реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства. Згідно з вимогами ст.7 цього Положення, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Пунктом 4 ст. 4 цього Положення передбачено, що Держлісагентство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин) Таким чином, органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Держлісагентство, як розпорядник спірної земельної ділянки. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (стаття 44 ГПК України). У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи. Державному агентству лісових ресурсів України стало відомо про порушення його інтересів, а саме порушення права власності держави на спірну земельну ділянку з листа окружної прокуратури від 10.02.2025 № 55-107-695вих-25 та Харківську обласну військову адміністрацію повідомлено Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова листом від 30.01.2025 за №55-107-511вих-24. Листом № 01-61/1597 від 25.02.2025 Харківська обласна військова адміністрація повідомила Шевченківську окружну прокуратуру міста Харкова, що не має заперечень щодо вжиття, у разі наявності підстав, заходів реагування з боку окружної прокуратури. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Сторонами не оспорюється, що ані Державним агентством лісових ресурсів України, ані Харківською обласною військовою адміністрацією не вживалося жодних заходів з метою повернення у власність держави спірної земельної ділянки. Таким чином, наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної військової (державної) адміністрації. Щодо наявності підстав для усунення власнику перешкод у користуванні і розпорядженні спірною земельною ділянкою. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України). Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2009 рік), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України. Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України). Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Частиною першою статті 1 ЛК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України). Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5,0 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Водночас у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відповідно до статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру -це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Правову позицію, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними документами на підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, зазначено у постанові Верховного суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц (провадження № 14-564цс19), постановах Верховного Суду: від 15 січня 2019 року у справі № 907/459/17, від 19 червня 2019 року у справі № 911/604/18, від 21 квітня 2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі №925/889/19. Тобто при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України. Як встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання Укрдержліспроект засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить до складу ВО Укрдержліспроект. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО Укрдержліспроект ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (як відповідний підрозділ), окрім інших функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.11.2019 у справі №361/6826/16, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Аналогічної правової позиції в подібних правовідносинах дотримується Верховний суд у постановах від 21.03.2023 у справі № 915/1165/21, від 22.11.2023 у справі № 911/2523/20, від 31.05.2023 у справі № 681/804/20 та інших. Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду. Як зазначалось вище, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. При цьому, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Згідно зі ст.13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Статтею 27 ЛК України (у редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) передбачено повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, зокрема передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності. Відповідно до положень статей 141,149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. Відповідно до ч. 1,2,5,9 ст.149 ЗК України (у редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району, крім випадків визначених частиною дев`ятою цієї статті. При цьому,Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. За змістом п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 за №3-рп/99, під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" розуміється орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Отже, зазначене поняття включає в себе наявність повноважень органу державної влади чи органу місцевого самоврядування у відповідній сфері. Як установлено судом, Кабінетом Міністрів України не приймалося рішень про вилучення та передачу у власність або у користування для нелісогосподарських потреб земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082. Частиною 2 статті 56 Земельного Кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. (ч.2, ч.3 ст.56 цього Кодексу у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у власність громадянам та юридичним особам, законодавство не містить. Системний аналіз цитованих норм дає підстави стверджувати, що на землі лісогосподарського призначення розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, а саме такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ЛК України. У справі, що розглядається, встановлено, що частина земельної ділянки, яка передана у приватну власність [PERSON] , відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень місцевого органу виконавчої влади, тобто Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області. Отже, зайняття [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082, частина якої належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства суперечить чинному законодавству в сфері лісокористування. Крім того, згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У справі, що розглядається, державна реєстрація права власності на земельну ділянку № 6322083000:04:002:0082 за [PERSON] в державному реєстрі речових прав не проведена. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У справі, що розглядається, судом встановлено, що спірна земельна ділянка накладається на землі кварталу 364 Дергачівського лісництва державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», які знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та фактично відноситься до земель лісогосподарського призначення, у тому числі з урахуванням положень п. 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986. При цьому, жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалось. Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 належить до земель лісового фонду та не вибувала з державної власності, тому відповідач не має законних прав на розпорядження вказаною земельною ділянкою. З урахуванням викладеного, зайняття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Таким чином, з урахуванням того, що спірна земельна ділянка вибула із державної власності без згоди постійного землекористувача, з порушенням порядку вилучення та зміни цільового призначення земель лісового фонду, власник земельної ділянки має право на усунення перешкод у її користуванні та розпорядженні шляхом пред`явлення негаторного позову. Доводи відповідача не спростовують суттєвих порушень закону при переданні йому спірної земельної ділянки. Враховуючи викладене, оскільки у цій справі мета позову спрямована на усунення перешкод державі в особі Харківської обласної військової адміністрації, яка не втратила володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою, шляхом її повернення від [PERSON] , доводи відповідача про те, що позивачем неправильно обрано спосіб поновлення порушених прав, не заслуговують на увагу. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном. У постанові від 20 червня 2023 року у справі справа № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18). Рішенням Харківської обласної ради від 30.08.2012 №518-VI створено регіональний ландшафтний парк Сокольники Помірки, загальною площею 1104,60 га, розташований на території м.Харкова. Земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 входить до регіонального ландшафтного парку «Сокольники Помірки». Згідно із Положенням, регіональний ландшафтний парк «Сокольники Помірки» створено з метою збереження, відтворення та ефективного використання природних компонентів Лівобережного лісостепу на території м.Харкова, а також умов для організації та відпочинку населення. Крім того, відповідно до п. 2.2. Положення, завданнями регіонального ландшафтного парку Сокольники Помірки є охорона та раціональне використання природних ресурсів м. Харкова, збереження цінних природних комплексів та відтворення біологічного різноманіття; створення умов для ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів; сприяння екологічній освітньовиховній роботі; забезпечення багатопланових наукових досліджень. Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 23 Закону України "Про природно - заповідний фонд України", регіональні ландшафтні парки є природоохоронними рекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об`єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно. У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протокол. Зокрема, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону. Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі місцевим органом виконавчої влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 вересня 2022 року у справі №169/1080/18. Зайняття приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Таким чином, недобросовісне зайняття чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. За таких обставин задоволення позовних вимог прокурора не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та невиправданим (непропорційним) втручанням у права особи на мирне володіння майном. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. На переконання суду, з огляду на характер правовідносин, у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів усього суспільства у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісового фонду. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). З огляду на викладене, у спірних правовідносинах загальний інтерес у контролі за використанням земель лісового фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у його власності. З урахуванням викладеного, повернення державі земельної ділянки з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Статтею 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земель, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №916/1979/13 викладено правовий висновок про те, що рішення органу, що розпорядився земельною ділянкою, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Така ж позиція також висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17. Отже, власник земельної ділянки лісового фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.29-7.30), встановлення підстав для захисту порушених прав на землю в межах негаторного позову перебуває у зв`язку із законністю рішень органів держави або місцевого самоврядування, на підставі яких відбулись, зокрема, зміни у реєстраційному підтверджені державою такого права за позивачем. Оскільки незаконність таких рішень (їх невідповідність умовам ЗК України, ЛК України), з якою пов`язана відсутність позбавлення законного власника земельної ділянки її володіння, має бути встановлена компетентним органом, то оскарження до суду таких рішень з вимогою їх скасування хоч і не є обов`язковою умовою реалізації відповідного негаторного позову, але й не суперечить ефективним цілям цього позову, особливо якщо такі рішення стосуються особи, до якої фактично звернений негаторний позов. Також треба враховувати, що визнання судом недійсними чи скасування таких рішень є відповідно до умов частини третьої статті 26 Закону про держреєстрацію підставою для відновлення реєстраційного підтвердження державою права на земельну ділянку, за захистом якого звернувся позивач, що також є елементом відновлення порушеного права (визнання його державою). Якщо позивач звертається з декількома позовними вимогами, які відповідають способам захисту, передбаченим законом, та не суперечать одна одній (їх реалізація не суперечать одна одній), можуть бути розглянуті в межах одного судового провадження, то той факт, що задоволення однієї якоїсь окремо взятої з цих вимог не призведе до ефективного відновлення порушеного права чи інтересу позивача, за умови, що задоволення їх всіх до такого відновлення призведе, а кожна окрема не заважає реалізації найбільш ефективної, не дає підстав для відмови у задоволенні такої окремо взятої вимоги, зокрема, якщо вона є реалізацією позивачем частини другої статті 55 Конституції України та пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України. Протилежне суперечить принципам доступу до правосуддя, які захищає ЄСПЛ (дивитись, наприклад, параграфи 22-23 рішення від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), серія А, № 32, заява № 6289/73). На переконання суду, задоволення позовних вимог призведе до відновлення порушеного права, за захистом якого прокуратура звертається, що відповідає вимогам ефективності, визначеним Верховним Судом у своїх правових висновках (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98) тощо). З огляду на викладене, враховуючи недотримання вимог законодавства при прийнятті рішення, а також його спрямованість на перешкоджання законному власнику ділянки у реалізації права власності і користування, наявні підстав для усунення державі перешкод у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6322083000:04:002:0082 площею 1,9936 га, шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області №903 від 07.12.2006 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] » та скасування розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину [PERSON] » від 26.02.2008 №170. Крім того, у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Такий же висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 368/1473/15-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі №310/245/15-ц та інших. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Пунктом 10 даної статті визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснив таку реєстрацію. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації та припинення таких прав (за їх наявності). Так, спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення комунальної власності, а відноситься до земель лісового фонду державної форми власності, що свідчить про те, що Дергачівська районна державна адміністрація не була розпорядником даних земель, а отже не мала повноважень на розпорядження ними. Прийняття Дергачівською районною державною адміністрацією рішення поза межами наданих їй повноважень, призвело до проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки в ДЗК, як земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, за викладених фактичних обставин відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, ефективним способом захисту права власника на земельну ділянку лісового фонду є лише сукупності декількох способів захисту, зазначених у позовній заяві, а саме: повернення земельної ділянки з незаконного володіння та скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК. Щодо застосування строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Водночас, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення. Таким чином, з огляду на предмет та підстави позову, на спірні правовідносини не поширюється позовна давність, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної військової (державної) адміністрації у повному обсязі та усуває Харківській обласній військовій (державній) адміністрації (код ЄДРПОУ: 23912956) у користуванні і розпорядженні землями державної власності лісового фонду у спосіб, зазначений у позовній заяві, оскільки він є ефективним та призведе до поновлення порушеного права держави, як власника земельної ділянки, на користування та розпорядження нею. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12112,00 грн.

Outcome: approved