Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Лапіної Л. Ю. про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків по кримінальних провадженнях: 42018220000000138 42018220000000149, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 570 000 грн. моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 02.02.2018 року відповідач відкрив кримінальні провадження №42018220000000138 та №42018220000000149 за фактами неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А., під час імітації досудового розслідування у відповідних кримінальних провадженнях, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 та ч. 2 ст. 382 КК України. 10 жовтня 2023 року зазначені кримінальні провадження було об`єднано та присвоєно єдиний номер №42018220000000138, за яким позивач визнаний потерпілим. Позивач зазначає, що тривалий час слідчі, халатно виконуючи свої посадові обов`язки, не проводили необхідні слідчо-процесуальні дії, не усували недоліки, вказані в ухвалах слідчих суддів, та безпідставно закривали кримінальні провадження, викладаючи у постановах недостовірні та вигадані доводи, копії яких умисно не надсилалися позивачу, що стало системною практикою. Судові органи неодноразово виносили ухвали, якими скасовували незаконні постанови слідчих та підтверджували порушення вимог законодавства під час досудового розслідування, зокрема: ухвали слідчих суддів від 17.05.2018, 26.11.2018, 18.02.2019, 12.08.2019, 07.11.2019, 18.08.2021, 02.11.2021, 22.08.2023 та інші. Незважаючи на це, відповідач, а також прокурор Харківської обласної прокуратури Лапіна Л. Ю., навмисне не виконали вищезазначені ухвали суду, грубо порушуючи вимоги ст. 129-1 Конституції України та ст. 2, 8, 9, 36, 9193 КПК України. Крім того, відповідач та третя особа систематично імітували проведення досудового розслідування, зловживаючи своїми повноваженнями та свідомо не усуваючи порушень закону. Зокрема, прокурор Лапіна Л. Ю., умисно: не скасовувала незаконні постанови слідчого; не забезпечувала одночасний допит позивача та фігурантів; ігнорувала недоліки, зазначені у численних ухвалах суду; не надавала слідчим належних вказівок; порушувала вимоги ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотань; не припиняла бездіяльність слідчих та не ініціювала усунення неналежних посадових осіб. Унаслідок тривалої та навмисно допущеної бездіяльності прокурора Лапіної Л. Ю., фактичне досудове розслідування у кримінальних провадженнях №4201822000000013842018220000000149 було призупинено, що завдало позивачу, інваліду 2 групи, людині похилого віку та тяжко хворій, значну моральну шкоду. Позивач змушений був витрачати власний час на звернення до органів досудового розслідування та суду, зазнав моральних страждань, порушення прав на безпечне та законне життя, погіршення стану здоров`я та порушення конституційного права на доступ до правосуддя. Як зазначає позивач, надмірна тривалість кримінальних проваджень становить понад 73 місяці, що не відповідає розумним строкам, встановленим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, і підтверджується численними ухвалами суду та матеріалами кримінальних проваджень. Відповідно до ст. 3, 56 Конституції України, ст. 23, ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, він має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної тривалою незаконною бездіяльністю органів прокуратури та слідчих. Позивач указує, що наявність у діях прокурора Лапіної Л. Ю. протиправної поведінки та завданої шкоди підтверджується матеріалами кримінальних проваджень, численними скасованими постановами слідчих, ухвалами суду та довготривалою системною бездіяльністю, що призвела до моральних страждань та порушення нормальних життєвих умов позивача, що змусило його звернутись до суду із даним позовом. Враховуючи тяжкість порушень, стан здоров`я та інші обставини справи, позивач оцінює моральну шкоду у сумі 570 000 грн та просить стягнути її на свою користь із Державного бюджету України. Ухвалою суду від 27.03.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків. 02.04.2025 року позивач звернувся до суду із заявою про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 27.03.2025 року. Ухвалою суду від 04.04.2025 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання. 02.05.2025 року на адресу суду від відповідача - Харківської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не наведено жодних підстав, передбачених ст. ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди. У відзиві відзначено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000138 (об`єднаному з № 42018220000000149) від 02.02.2018 року проводиться групою слідчих другого слідчого відділу територіального управління ДБР у м. Полтава під процесуальним керівництвом прокурорів Харківської обласної прокуратури. На цей час у провадженні тривають необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення обставин кримінального правопорушення та прийняття законного кінцевого рішення. Відповідач зазначив, що наявність ухвал слідчих суддів про скасування постанов про закриття кримінального провадження не свідчить про доведення факту завдання моральної шкоди позивачу та не є підставою для стягнення. Реалізація позивачем права на оскарження дій слідчих і прокурорів у порядку ст. 303307 КПК України є механізмом контролю за діяльністю уповноважених осіб та не може самостійно розглядатися як порушення його прав. При цьому відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність моральних страждань позивача, їх причинний зв`язок з протиправними діями чи бездіяльністю працівників органу досудового розслідування та прокуратури. Позивач не надав доказів, які б підтверджували розмір і підстави для стягнення моральної шкоди. Також у\~відзиві сторона\~відповідача зазначила,\~що позивач\~неодноразово звертався\~з аналогічними\~позовами щодо\~стягнення моральної\~шкоди у тому самому кримінальному провадженні № 42018220000000138. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій зазначені позови залишалися без задоволення, що підтверджує відсутність правових підстав для задоволення поточного позову, а тому, з урахуванням викладеного, доводи позивача щодо протиправних дій і бездіяльності працівників прокуратури є безпідставними та не підлягають задоволенню. Просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач у свою чергу, не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив. Ухвалою суду від 25.05.2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи і просив їх задовольнити. В ході проведення судових дебат, зменшив заявлену суму моральної шкоди, яку просив стягнути із Державного бюджету України 570 000 грн. до 120 000 грн. Представник відповідача Сосницька І. В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Судом становлено, що 02.02.2018 року відповідачем відкрито кримінальне провадження № 42018220000000138 за ч. 1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України щодо неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42013220000000231. 02.02.2018 року відповідачем відкрито кримінальне провадження № 42018220000000149 за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.4.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України щодо неправомірних дій слідчого прокуратури Горідька В. А. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016220000000119. 10.10.2023 року кримінальне провадження № 42018220000000138 було об`єднано з кримінальним провадженням № 42018220000000149 за фактом неправомірних дій слідчого [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, та присвоєно єдиний номер № 42018220000000138, за яким позивач визнаний потерпілим. 17.05.2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 20.03.2018 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42018220000000138, виніс ухвалу, якою скасував зазначену постанову. 26.11.2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу позивача на постанову слідчого від 23.04.2018 року про відмову у визнанні потерпілим, виніс ухвалу, якою скасовано зазначену постанову. 18.02.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 27.12.2018 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000138. 12.08.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.05.2019 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000138. 07.11.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 29.08.2019 року. 18.08.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 25.06.2021 року. 02.11.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 22.09.2021 року. 22.08.2023 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 01.07.2022 року. 24.10.2023 року Харківський апеляційний суд частково задовольнив скаргу позивача та скасував ухвалу слідчого судді від 21.09.2023 року. 06.06.2018 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.04.2018 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000149. 13.09.2018 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 06.03.2018 року про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 42018220000000149. 01.02.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 27.12.2018 року. 11.11.2019 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.05.2019 року. 29.04.2020 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 20.02.2020 року. 05.04.2021 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 26.11.2020 року. 07.08.2023 року слідчий суддя скасував постанову слідчого від 16.08.2021 року. Однак, незважаючи на наведене, суд зазначає, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем саме протиправних дій, які б прямо спричинили шкоду позивачу. З наявних\~копій матеріалів\~кримінальних проваджень\~та ухвал\~слідчих суддів\~вбачається,\~що низка\~процесуальних рішень\~щодо скарг\~позивача була\~скасована судами\~через невідповідність\~постанов слідчих\~вимогам закону.\~Однак ці\~факти не\~свідчать про\~наявність складу\~злочину або\~порушення закону\~з боку\~конкретного посадовця,\~а свідчать\~про наявність\~судового контролю та можливості усунення недоліків у процесі досудового розслідування. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача, покладається на нього. Позивач не надав доказів, які б підтверджували прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю прокурора та завданням йому моральної шкоди. Наведені доводи про тривалість кримінальних проваджень самі по собі не є достатніми для встановлення порушення законних прав позивача або заподіяння шкоди з вини відповідача. Крім того, суд враховує, що питання надмірної тривалості досудового розслідування та дій посадових осіб у кримінальних провадженнях регулюється нормами КПК України і підлягає оцінці у межах кримінального процесу. Вказані обставини не є підставою для встановлення цивільної відповідальності відповідача у формі відшкодування моральної шкоди без наявності доказів конкретного порушення його прав. Статтями 12, 81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.\~95\~ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків, що позивач не довів факту правопорушення з боку відповідача та заподіяння йому моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є нібито бездіяльність та неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами прокуратури та досудових органів. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він був змушений звертатися до суду для оскарження дій або бездіяльності відповідача, внаслідок чого, за його твердженням втратив відчуття правової захищеності та психологічне благополуччя. Водночас, відповідно до ст. 1176 ЦК України, спеціальні підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначаються законодавством. Такі підстави передбачають наявність конкретного суб`єкта заподіяння шкоди посадових або службових осіб відповідного органу, а також особливий спосіб заподіяння шкоди. Суд, аналізуючи надані докази, встановив, що позивач не довів наявності складу цивільної відповідальності посадових осіб відповідача та відсутності належного причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями (бездіяльністю) та заявленою моральною шкодою. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167\~ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч. 2 ст.\~23\~ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч. 2 ст.\~23\~ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, прокурора не допущено. Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та Харківською обласною прокуратурою і в тому числі прокурором Харківської обласної прокуратури процесуальним керівником Лапіною Л. Ю. врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт скасування постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та заподіяння позивачу моральної шкоди Крім того, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю прокурора Харківської обласної прокуратури процесуальним керівником Лапіною Л. Ю. моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст.\~23\~ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов повинен позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173\~Цивільного кодексу\~України (ЦК України). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17. Визначення моральної шкоди міститься у статті 23\~ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з ними, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 1 статті 23\~ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб, не є порушенням прав особи і, відповідно, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Як передбачено абзацом 2 пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням; вина заподіювача в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони були завдані, ступінь вини заподіювача, а також обґрунтованість заявленої суми відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 у справі №638/8636/17. Зокрема, у постанові суду зазначено, що для відшкодування шкоди відповідно до статті 1174\~ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Тобто, позивач зобов`язаний надати належні та допустимі докази, які б підтверджували як протиправність дій чи бездіяльності службової особи, так і факт спричинення йому моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Свої вимоги позивач обґрунтовує нібито тривалістю здійснення досудового розслідування та бездіяльністю органів прокуратури. За його твердженням, зазначені обставини завдали йому моральних страждань. Водночас доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчили б про те, що дії або бездіяльність прокурора створюють підстави для відшкодування такої шкоди. На позивача покладено обов`язок довести, у чому полягає моральна шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, а також надати відповідні докази. На цей час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, які б встановлювали факти невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури, до компетенції яких згідно зі статтею 308\~КПК України відноситься розгляд відповідних скарг. Слід зазначити, що оскарження дій службових осіб прокуратури є механізмом реалізації права позивача на контроль за діяльністю уповноважених осіб у порядку кримінального судочинства. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені, визначений у частині 1 статті 303 КПК України. Згідно з частиною 2 статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги може бути про скасування рішення, зобов`язання вчинити певну дію, або відмову у задоволенні скарги. Таким чином, реалізація права на оскарження є елементом судового контролю, який має на меті усунути недоліки у процесуальній діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Цей висновок підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними в низці постанов: №641/2328/17 від 04.07.2018; №638/9055/15 від 28.11.2018; №646/5224/17 від 31.10.2018; №640/3837/17 від 10.10.2018; №638/14260/16 від 04.07.2018; №638/1413/17 від 23.01.2019; №638/12193/16 від 13.03.2019; №336/5519/18 від 11.09.2019; №638/12794/16-ц від 25.03.2020; №641/7772/17 від 01.04.2020; №638/12050/20 від 04.04.2022; №646/7385/19 від 19.05.2022; №638/13345/18 від 29.03.2023; №751/3968/22 від 17.04.2023. Отже, позивач реалізував своє право, звернувшись до слідчого судді зі скаргами в порядку статті 303 КПК України. Наявність ухвал про задоволення скарг або скасування постанов не свідчить про доведеність спричинення моральної шкоди позивачу та порушення його прав. В даному випадку позивач, звертаючись до слідчих суддів, реалізовував свої права, передбачені нормами КПК України, і неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини працівників органу досудового розслідування та завдання цим моральної шкоди. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 у справі №211/7655/15-ц дійшов висновку, що для стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, суду необхідно встановити неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок, які повинен довести позивач. Відшкодування шкоди, завданої такими органами, відбувається лише у випадках визнання рішень незаконними та їх подальшого скасування, або визнання дій чи бездіяльності незаконними. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі №338/12193/16-ц. Таким чином, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які були оскаржені в передбаченому законом порядку, а також наявність певних недоліків у їхній діяльності, самі по собі не можуть бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78\~ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83\~ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Виходячи з наведеного, суд встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. Досліджені матеріали справи не містять переконливих і безспірних підтверджень того, що відповідач своїми діями заподіяв позивачу моральну шкоду. Суд також враховує, що самі по собі доводи позивача щодо тривалості досудового розслідування та інших процесуальних обставин не можуть вважатися достатніми доказами для задоволення його вимог, провівши всебічний аналіз належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також оцінку їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов висновку, що надані обставини не свідчать про наявність цивільно-правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача. Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed