Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

19.05.2025 адвокат Корнєва Д.І. в інтересах [PERSON] здала на пошту позов до [PERSON] , в якому вказує, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.08.2008 по 16.06.2014, від якого мають двох синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Їх шлюб виявився невдалим і з 2012 вони проживають окремо, з цього часу відповідач не бере жодної участі у вихованні та утриманні дітей, не проявляє жодної батьківської турботи, не дзвонить, не надає матеріальної допомоги, не вітає дітей з днем народження. Малолітній [PERSON] має статус дитини з інвалідністю, але відповідач не вчиняє жодних дій щодо його лікування. [PERSON] виховує і утримує дітей разом з цивільним чоловіком [PERSON] , в якого з дітьми склалися доброзичливі та теплі стосунки. [PERSON] і [PERSON] також мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, представник позивача просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, ухвалою судді від 28.05.2025 її було залишено без руху. 02.06.2025 до суду надійшла заява представника позивачки про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 02.06.2025 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23.06.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Даценка А.М. на позовну заяву, в якому останній вказує, що позивачка [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , повідомила останньому, що в неї є інші відносини. [PERSON] не хотів розлучатися, шукав шляхи порозуміння, але позивачка сказала, що жити разом заради спільного виховання дітей не буде. Після розлучення діти залишилися з матір`ю, а [PERSON] переїхав до іншого міста, приїздив до дітей, але позивачка не давала з ними бачитись. Також кожного місяця він висилав гроші, але позивачка їх повертала. [PERSON] сказала, що в неї інша сім`я і щоб [PERSON] не заважав їм жити, тим паче, що в них з новим чоловіком народилася спільна дитина [PERSON] . [PERSON] запропонував варіант побачень з дітьми, при якому він не буде говорити, що він їх батько, але позивачка так само відмовилася. Згодом [PERSON] з дітьми переїхала кудись. [PERSON] намагався їх розшукати, але ніхто зі знайомих нову адресу не повідомив. У поліції його заяви про розшук дітей відмовились брати. У середині травня [PERSON] зателефонувала [PERSON] та вимагала відмовитися від дітей, оскільки 01.05.2025 її чоловіка [PERSON] забрали до [INFO] та мобілізували до ЗСУ. [PERSON] відмовився це робити, після чого почалися щоденні телефонні атаки, у тому числі з погрозами звернутися до суду. Тому позовна заява про позбавлення батьківських прав не направлена на захист інтересів дітей, а є способом для звільнення [PERSON] з військової служби. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Також адвокат відповідача у відзиві заявив клопотання про витребування в позивачки інформації про мобілізацію її чоловіка [PERSON] та копії свідоцтва про народження [PERSON] . У задоволенні вказаного клопотання було відмовлено під час підготовчого судового засідання 25.06.2025. 04.07.2025 до суду від представника позивачки - адвоката Корнєвої Д.І. надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечила проти доводів представника відповідача, зокрема, зазначила, що після розлучення [PERSON] ще п`ять років проживала за тією ж самою адресою, де вони жили з відповідачем у шлюбі. Після зміни місця проживання вона не переховувалася, її адреса була відома сестрі відповідача. У відповідача була можливість спілкуватися з дітьми. [PERSON] неодноразово зверталася до останнього з проханням допомогти фінансово дітям, але отримувала відмову. З наданих ним суду квитанцій не зрозуміло, що це за чеки і за який період. Мобілізація цивільного чоловіка позивачки не має відношення до справи, останній добровільно пішов до лав ЗСУ саме для забезпечення дітей. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 18.08.2025 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду. У судовому засіданні, яке відбулося 05.09.2025, у зв`язку з неявкою свідків було оголошено перерву до 09.09.2025. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , її представник - адвокат Корнєва Д.І. позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Його адвокат Даценко А.М. просив відмовити в задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, що позивачка бажає позбавити батька батьківських прав, що б її цивільний чоловік мав змогу демобілізуватися. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 146). Подав заяву про розгляд справи без участі представника служби (а. с. 100 зв.). Заслухавши позивачку, представників сторін, неповнолітнього [PERSON] , малолітнього [PERSON] , свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 29.08.2008 по 25.06.2014 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 8, 9, 10, 55). 23.04.2015 позивачка змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 7). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , 2015 р. н., у зв`язку з чим їй надано статус багатодітної матері (а. с. 12). [PERSON] має статус дитини з інвалідністю до 18 років (а. с. 13). [PERSON] з 01.09.2015 по 17.06.2024 навчався в Ірпінському ліцеї №3 Ірпінської міської ради Київської області, а з 01.09.2024 навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Ірпінський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України» (а. с. 16, 18). З 01.09.2015 по 17.06.2024 [PERSON] навчався в Ірпінському ліцеї №3 Ірпінської міської ради Київської області, а з 20.08.2024 - в Ірпінському академічному ліцеї «Мрія» (а. с. 17, 18). Як вбачається з довідки Ірпінського ліцею №3 Ірпінської міської ради Київської області від 16.05.2025 під час навчання [PERSON] , [PERSON] у вказаному закладі їх мати [PERSON] постійно була на зв`язку, відвідувала батьківські збори, цікавилася ліцейним життям. Батько з класним керівником не спілкувався та не підтримував контакту (а. с. 20). На підтвердження доводів того, що [PERSON] надсилав дітям кошти, стороною відповідача суду було надано 7 квитанцій про електронний перерахунок коштів через відділення зв`язку м. Білопілля в м. Київ на прізвище [PERSON] , три з яких на суму 1224 грн кожна є майже нечитабельними, а решта (від 01.04.2014 на суму 614 грн, від 05.05.2015 на суму 618 грн 92 коп., від 18.09.2014 на суму 614 грн, від 28.10.2014 на суму 618 грн 20 коп.) лише підтверджують здійснення переказу коштів на прізвище [PERSON] без ідентифікації особи, яка відправила кошти та чіткої ідентифікації особи, якій було перераховано кошти та з якою метою (а. с. 59 зв. - 62 зв.). А тому суд дійшов висновку, що вказані квитанції не підтверджують, що [PERSON] сплачував кошти на утримання дітей. З висновку Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради від 07.08.2025 вбачається, що зазначена служба вважає за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дітей (а. с. 114 зв. - 115). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] знає з 2008 року, вона була свідком на їх весіллі. Останні прожили не довго і розлучилися, коли старшому сину [PERSON] було 3 роки. Як батько [PERSON] був «ніяким». Після розлучення відповідач до дітей не приїжджав, стосунки з ними не підтримував, хоча перешкод у цьому йому ніхто не чинив. Свідок [PERSON] показала, що вона є рідною сестрою [PERSON] . Після розлучення [PERSON] жила з дітьми в Ірпені , а [PERSON] фізично зник, ніколи не допомагав, не приїжджав, контакту з дітьми не підтримував, хоча перешкод у цьому йому ніхто не чинив. Свідок [PERSON] показала, що є матір`ю [PERSON] . [PERSON] пішов з сім`ї за тиждень до дня народження [PERSON] . Після цього батько не купив дітям жодного подарунка, стосунки не підтримував, хоча перешкод ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з ч. 5, 6 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти в контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Саме таки правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 13.04.2020 у справі №760/468/18, від 11.03.2020 у справі №638/16622/17, від 23.12.2020 у справі №522/21914/14, від 17.06.2021 у справі №466/9380/17. Європейський суд з прав людини в справі «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У вищевказаній справі встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України). У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Але для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення). У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Але необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16.07.2015). Європейський суд з прав людини в справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Згідно зі ст. 12 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до положень ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996, ратифікованої Верховною Радою України 03.08.2006, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Згідно зі ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №705/3040/18, від 24.03.2023 у справі №343/505/22. Неповнолітній [PERSON] , малолітній [PERSON] у судовому засіданні в присутності педагога [PERSON] пояснили суду, що вони проживають з мамою, двома братами і батьком [PERSON] . Їх біологічний батько [PERSON] з ними не спілкується, контактів не підтримує. Таким чином судом встановлено, що відповідач без поважних причин не в повній мірі виконує свої обов`язки по вихованню дітей, хоча перешкод у цьому йому ніхто не чинить. Останній тривалий час не спілкувався з дітьми навіть по телефону, не цікавився їхнім здоров`ям та життям. Також судом встановлено, що відповідач не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, бажає спілкуватися та бачитися з дітьми, не втратив інтересу до участі у вихованні синів та має намір на відновлення відносин з ними, а тому суд вважає, що така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дітей та не бажає розривати зв`язки з ними, а позбавлення його батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. З огляду на викладене, ураховуючи характер поведінки відповідача, його молодий вік, невичерпані можливості з боку держави по допомозі відповідачу у вихованні своїх дітей, те, що [PERSON] заперечував проти позбавлення його батьківських прав, на даний час можливо, як виняток, відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, що також буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, щодо можливості втручання в приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей [PERSON] , [PERSON] та покласти на Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо дітей, що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Що стосується висновку Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради від 07.08.2025, згідно з яким визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [PERSON] , то він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Крім того, вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed