Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Качура Семена Васильовича, звернувся в суд із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , в якому просить припинити право власності [PERSON] на одну п`ятнадцятих частки від цілої квартири за адресою: [ADDRESS] , та виплатити [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/15 частки від цілої квартири у праві спільної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у сумі 69 759,50 гривень, яка попередньо внесена на депозитний рахунок суду згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №19-1967321/1/С від 19 лютого 2025 року та визнати за [PERSON] право власності на одну п`ятнадцятих частки від цілої квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Позов обґрунтований тим, що він, [PERSON] , володіє тринадцять п`ятнадцятих від цілої частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншими співвласниками квартири є: [PERSON] , якому належить одна п`ятнадцята частки та [PERSON] , якій належить одна п`ятнадцята частки. Таким чином, співвласниками даної квартири є 3 особи. Щодо малолітнього [PERSON] та його законного представника матері, [PERSON] , то між сторонами досягнуто повної згоди щодо подальшого володіння майном. Водночас формалізація цієї домовленості ускладнена у зв`язку з малолітнім статусом [PERSON] та потребує додаткового часу, зокрема через територіальну віддаленість місця проживання основних учасників процесу. Водночас, стосовно відповідачки склалась ситуація за якої позивач не може спільно володіти і користуватися майном, адже позивач там проживає зі своєю сім`єю: він, дружина та їх двоє дітей. Позивач вказав, що перед зверненням до суду він звернувся до [PERSON] з комерційною пропозицією про купівлю належної їй однієї п`ятнадцятих частки квартири за ринковою ціною, однак пропозиція позивача необґрунтовано відхилена. Тому, на думку позивача, єдиним шляхом вирішення даної ситуації є звернення з позовною заявою про припинення права власності на частки у спільному майні. При цьому, позивач зазначає, що частка відповідачки складає лише одна п`ятнадцята частки квартири, тобто 2,13 кв.м, що в понад тринадцять (13,15) разів менше за мінімально нормативну площу для однокімнатної квартири, відтак така є незначною. Відтак, неможливо технічно виділити в натурі одну п`ятнадцяту частки квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Квартира є неподільною, а частка в 1/15, що належить відповідачці, є незначною. Спільне володіння і користування майном позивачу із відповідачкою є неможливим, так як у даній квартирі згідно будівельних норм може проживати лише одна сім`я в т.ч. зважаючи на площу квартири та кількість кімнат. Відповідачка у цій квартирі ніколи не проживала, її речі є відсутніми. Таким чином, припинення права власності на частку у спільному майні, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. 28.03.2025 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий відповідачем, який мотивований тим, що відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, оскільки спору з приводу даного питання між нею та позивачем ніколи не існувало, і вона ніколи не заперечувала проти відчуження належної їй 1/15 частки квартири на користь позивача чи інших осіб, які раніше були співвласниками цього об`єкту нерухомості. Спір між нею та позивачем виник з приводу можливого припинення її права власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , і то лише у частині розміру можливої грошової компенсації цієї частки, оскільки нею було здійснено поліпшення вказаного об`єкту нерухомості на істотну суму. Враховуючи вказані обставини, не заперечуючи проти задоволення самих позовних вимог по суті, які нею визнаються, вона заперечує проти стягнення з неї на користь позивача судові витрати, оскільки вони в даному випадку не були необхідними через відсутність спору між сторонами щодо відчуження належної їй 1/15 частки квартири на користь позивача, про що вказувалось вище. Ухвалою судді від 05.03.2025 відкрито провадження у цивільній справі №607/4288/25. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 25.04.2025 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Представник третьої особи будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причини своєї неявки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим повторно 07.06.2024 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема: квартира [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, кадастровий номер 6125255400:02:001:2485. Як вбачається із матеріалів справи, вказане майно успадкували [PERSON] (матір покійного), [PERSON] (син покійного) та [PERSON] (дружина покійного) в рівних частках. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Підгайною І.В. 18.11.2024, [PERSON] належить право власності на 1/15 (одну п`ятнадцяту) частку квартири [ADDRESS] . Натомість, [PERSON] володіє тринадцять п`ятнадцятих від цілої частки квартири за адресою: [ADDRESS] , з яких: 10/15 часток на підставі Договору дарування, 10/15 частин квартири від 28 листопада 2024 року, зареєстровано в реєстрі за № 460; 1/5 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 7 липня 2006 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації. Також, 1/15 частки квартири [ADDRESS] володіє син покійного [PERSON] [PERSON] , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав. Тож, співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] (13/15 часток), [PERSON] (1/15 частка) та [PERSON] (1/15 частка). Як слідує із Технічного паспорту від 12 жовтня 2023 року, квартира [ADDRESS] є однокімнатною, загальна площа приміщень квартири становить - 32,0 кв.м, а житлова - 10,0 кв.м., має один вихід на сходову клітку. При цьому варто враховувати, що частка відповідачки складає лише 1/15 частку квартири, тобто 2,13 кв.м, відтак така є незначною. Крім того, у [PERSON] у праві власності перебуває 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності [NUMBER] від 06.04.2009, видане Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження № 1326 від 02.04.2009 р.), що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) №415226280 від 26.02.2025. Також, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 1/3 частку у житловому будинку [ADDRESS] (разом із земельною ділянкою кадастровий номер 6125255400:02:001:2485), стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Підгайною І.В. 18.11.2024 Позивачем зазначено, що відповідачка, будучи забезпеченою житлом, спірною квартирою не користується, ніколи не користувалась і не проживала в ній. При цьому, спільне володіння і користування майном є неможливим, річ є неподільною. На переконання позивача таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, докази чого відсутні. Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає за доцільне припинити право відповідача на частку у цьому майні шляхом сплати їй грошової компенсації за належну їй 1/15 частку у розмірі 69\~759, 50 грн. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до положень ст. ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321\~ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст.ст.364, 365, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов`язковою. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 358\~ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини другої статті 183\~ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2013 по справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові від 02.07.2014 по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365\~ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Як установлено в ході судового розгляду справи, частка відповідачки складає лише одну п`ятнадцятих частки квартири, тобто 2,13 кв.м, що в понад тринадцять (13,15) разів менше за мінімально нормативну площу для однокімнатної квартири, відтак така є незначною. Метою подання позову позивачем зазначено набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є незначною та належить іншому співвласнику. Як вбачається з висновку про ринкову вартість майна (однокімнатної квартири загальною площею 32,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] ), ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 046 390 (один мільйон сорок шість тисяч триста дев`яносто) гривень. Відтак, вартість однієї п`ятнадцятих частки квартири, що належить [PERSON] , становить 69 759, 50 гривень (1 046 390 * 1 / 15 = 69 759,33333333333). 19 лютого 2025 року позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА у Тернопільській області внесено 69\~759, 50 грн, вартість 1/15 частки зазначеної квартири. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, шляхом припинення спільної часткової власності відповідача [PERSON] на 1/15 частку квартири за адресою: [ADDRESS] та визнання за позивачем [PERSON] право власності на 1/15 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , із виплатою відповідачу [PERSON] компенсації вартості за 1/15 частку квартири за адресою: [ADDRESS] у розмірі 69 759, 50 гривень, які внесено на депозитний рахунок. Щодо понесених судових витрат, Суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, згідно вимог ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн. Також, представником позивача у позовних вимогах вказується на відшкодування витрат за надання правничої допомоги. Положеннями ст.59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги №03/12/2024 від 18.02.2025 Сторони узгодили, що за виконання доручення на етапі подання позову до Тернопільського міськрайонного суду та до ухвалення рішення за результатами розгляду вимог Клієнт сплачує гонорар у фіксованому розмірі 15000 гривень. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У постанові Верховного суду від 09 березня 2021 року (справа № 200/10535/19-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.5 цієї статті ЦПК) . З приводу заперечень відповідачки, щодо стягнення із неї витрат на правову допомогу, оскільки як на її думку, спір з приводу спірного майна між нею та позивачем відсутній, Суд зауважує, що остання мала можливість врегулювати вказаний спір у досудовому порядку, оскільки із пропозицією про припинення частки у спірному майні із виплатою грошової компенсації до відповідачки звертався представник позивача, однак такою пропозицією відповідачка не скористалася, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду. Зваживши надані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, час та зусилля, витрачені на надання правової допомоги в судових засіданнях, враховуючи принцип співмірності, суд вважає, що обґрунтованим та співмірним є стягнення із відповідача на користь позивача вартості наданих послуг правничої допомоги у розмірі 10 000 гривень.

Outcome: approved