Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Стислий зміст позовних вимог та доводів позивача [PERSON] в особі представника адвоката Камінської М.І. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: 1)\~припинити в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя право\~спільної сумісної\~власності позивача\~та відповідача\~на спільне\~майно:\~однокімнатну квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~у РПВН:\~23248257;2)\~визнати за\~позивачем,\~ [PERSON] ,\~право приватної\~власності на\~ однокімнатної\~квартири,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~у РПВН:\~23248257;3) визнати за відповідачем, [PERSON] , право приватної власності на однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер у РПВН: 23248257. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався, що він та відповідачка перебували у шлюбі, зареєстрованому 10 жовтня 1992 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1007, який Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було розірвано, про що складено актовий запис №105. Зазначив, що за час їх з відповідачкою спільного подружнього життя вони придбали частку квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована на ім`я відповідачки. Посилався, що станом на теперішній час право власності на вказану частку квартири зареєстроване на ім`я відповідача. Вказане майно є набути в період зареєстрованого шлюбу 11.06.2009 і має статус спільного сумісного майна подружжя. З огляду на викладене, просив припинити право спільної сумісної власності на спільне майно квартиру [ADDRESS] та поділити спільне майно у рівних частках між сторонами. Аргументи учасників справи 10 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку від відповідача [PERSON] надійшли «Заперечення на позовну заяву про поділ майна подружжя», в яких остання зазначила, що з заявленими позовними вимогами вона не погоджується, позаяк позивачем пропущений строк позовної давності. В обґрунтування обраної позиції посилалася, що шлюб між нею та позивачем було розірвано 14 квітня 2020 року, відтак з моменту розірвання шлюбу та припинення спільного проживання пройшло понад три роки. Зазначила, що позивач не вчиняв жодних дій щодо поділу майна протягом цього часу, що, на її думку, свідчить про усвідомлення ним відсутності порушення його прав або небажання звертатися до суду протягом встановленого законом строку. З огляду на викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Рух справи Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 26 березня 2025 року відповідно до положень ч. 4 ст. 153 ЦПК України призначив до розгляду в судовому засіданні заяву [PERSON] , подану в особі представника адвоката Камінської М.І. про забезпечення позову. Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 27 березня 2025 року залишив без руху позовну заяву [PERSON] , надав позивачу строк - 10 днів з дня вручення копії ухвали для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Московський районний\~суд м.\~Харкова ухвалою\~від 04 квітня 2025\~року відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] , поданим в особі представника адвоката Камінської М.І. до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання. Законом України «Про внесення змін до закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» №4273-ІХ від 26 лютого 2025 року, який набрав законної сили 25 квітня 2025 року, змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова. Салтівський районний\~суд міста\~Харкова ухвалою\~від 29\~квітня 2025\~року відмовив\~у задоволенні\~заяви [PERSON] ,\~поданої в\~особі представника\~ адвоката\~Камінської М.І.\~про забезпечення\~позову,\~роз`яснив [PERSON] ,\~що він\~не позбавлений\~права на\~повторне звернення\~до суду\~із обґрунтованою\~заявою про\~забезпечення позову\~та наданні\~відповідних доказів\~в її\~обґрунтування. Салтівський районний\~суд міста\~Харкова ухвалою\~від 03\~червня 2025\~року закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. Участь у справі сторін та інших учасників справи Позивач [PERSON] \~та його\~представник \~адвокат Камінська\~М.І.\~у судове\~засідання не\~з`явилися,\~про дату,\~час і\~місце проведення\~судового засідання\~повідомлялися належним\~чином та\~своєчасно, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник позивача адвокат Камінська М.І. під розписку була повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання позивача повернулися до суду, як неотримані останніми із зазначенням у довідках про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, ураховуючи, що позивач та його представник належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи думку відповідача [PERSON] , яка в судовому засіданні 02 вересня 2025 року вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи позивача [PERSON] та його представника адвоката Камінської М.І. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 02 вересня 2025 року просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , в обґрунтування обраної позиції зазначила, що вони з позивачем розірвали шлюб п`ять років тому. Посилалася, що при купівлі спірної частки квартири вони з позивачем домовилися, що це буде квартира для їх сина. Зазначила, що спірну частку квартири було придбано у 2009 році, коли вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, уточнила, що частку спірної квартири придбала мати її колишнього чоловіка (позивача), а частку придбала вона, [PERSON] . На запитання суду повідомила, що домовленість про те, що квартира належатиме їх з позивачем синові, була усною. Уточнила, що частку квартири вони придбали за спільні кошти. Зазначила, що мати її колишнього чоловіка (позивача) подарувала свою частку квартири їх з позивачем синові [PERSON] . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наведених нею обставин, а також просила застосувати позовну давність до позовних вимог позивача. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що 10 жовтня 1992 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1007, свідоцтво 1 [NUMBER] . Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Вказану обставину підтвердила в судовому засіданні відповідач [PERSON] (а.с. 7-10). Як убачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), 14 квітня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що складено актовий запис №105 (а.с. 11). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.03.2025, [PERSON] перебуває на реєстраційному обліку за адресою [ADDRESS] (а.с. 58). Як убачається зі змісту довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.03.2025, [PERSON] перебуває на реєстраційному обліку за адресою [ADDRESS] (а.с. 59). Згідно з договором купівлі продажу від 11 червня 2009 року, укладеним між [PERSON] , як продавцем, [PERSON] та [PERSON] , як покупцями, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., зареєстровано в реєстрі за №868, [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] та [PERSON] прийняли, в рівних частках кожний, у власність цю квартиру і сплатили за неї обумовлену цим договором грошову суму. Квартира [ADDRESS] складається з однієї жилої кімнати житловою площею 34,9 кв.м., загальною площею 66,3 кв.м. Згідно з пунктом 8 вказаного договору чоловік [PERSON] , [PERSON] , подав заяву про згоду на купівлю вказаної вище частини квартири його дружиною, справжність підпису на якій був засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 11.06.2009 за реєстровим № 867 (а.с. 12-13). Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів за №7381068, сформованим 11.06.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., вказаний вище договір купівлі-продажу зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за номером 3481166 (а.с. 14). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №414180521 від 19.02.2025, 01.07.2009 було зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на частку у квартирі [ADDRESS] , за [PERSON] - на частку у квартирі [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О., зареєстровано в реєстрі №868. Крім того, відповідно до наданої суду інформації 21.05.2016 [PERSON] було відчужено право власності на частку у квартирі [ADDRESS] на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. (а.с. 16-17). Вказану обставину у судовому засіданні 02 вересня 2025 року підтвердила відповідач [PERSON] . Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Правовий режим спільної сумісної власності подружжя визначається нормами Сімейного кодексу України. Як це унормовано положеннями статті\~60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, як це закріплено вимогами статті 61 СК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті\~70\~СК\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно з положеннями частини першої статті\~71\~СК\~України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зі змісту\~п.\~23,\~24 Постанови Пленуму ВСУ\~від 21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами законодавства\~при розгляді справ про\~право на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Суд ураховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 СК України. Як установлено судом, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , відповідач [PERSON] 11 червня 2009\~року придбала частку квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 66,3 кв.м, житлова площа 34,9 кв.м. Згідно з пунктом 8 вказаного договору чоловік [PERSON] - [PERSON] подав заяву про згоду на купівлю вказаної вище частини квартири його дружиною, справжність підпису [PERSON] у даній заяві був засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 11.06.2009 за реєстровим № 867. Відповідачем у ході судового розгляду не оспорювалася обставина того, що спірна частка квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Ураховуючи викладене, виходячи із засад розумності, справедливості і пропорційності, суд вважає за можливе визнати частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 34,9 кв.м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, суд погоджується із запропонованим позивачем способом розподілу спірної квартири та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 34,9 кв.м, за відповідачем [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 34,9 кв.м, при цьому суд виходить з принципу непорушності права власності у спільній сумісній власності подружжя, закріпленого\~Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~(ст. 1 Першого протоколу) та\~Главою 23 ЦК України. З приводу посилань відповідача у судовому засіданні на те, що між нею та позивачем існувала домовленість про те, що частка спірної квартири ними у період перебування у зареєстрованому шлюбі придбавалася для їх спільного сина, то такі доводи відповідача не знаходять свого підтвердження жодними доказами, а, відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Крім того, посилання відповідача у справі на те, що позивач не надає їй свого дозволу на відчуження на користь їх спільного сина належної їй на праві власності частки спірної квартири свідчить про наявність спору між колишнім подружжям щодо поділу належного їм на праві спільної сумісної власності майна. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про припинення в порядку поділу спільного майна подружжя право спільної сумісної власності позивача та відповідача на спільне майно - однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , то суд керується таким. Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року, прийнятій по справі №713/1429/21, задоволення вимоги про поділ земельної ділянки як спільної сумісної власності саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду першої інстанції не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо земельної ділянки. Подібний за змістом висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року, прийнятій у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Крім того, у постанові від 08 лютого 2022 року, прийнятій у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відтак, позовна вимога [PERSON] щодо припинення в порядку поділу спільного майна подружжя права спільної сумісної власності позивача та відповідача на спільне майно - однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Що стосується позиції відповідача [PERSON] , викладеної у запереченнях від 10 квітня 2025 року, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд керується таким. За правилами ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі №759/12245/20. Ураховуючи, що під час розгляду справи судом установлено, що відповідач [PERSON] до звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя будь-яких дій, що вказували б на заперечення нею права позивача на частку в спільно нажитому майні, не вчиняла, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, строк позовної давності не пропустив. Разом з тим, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд ураховує таке. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений\~Закон України\~від 30.03.2020\~№540-IX\~набрав\~чинності 02.04.2020. У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі №\~679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 днів. Воєнний стан в Україні ще не скасований. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Зазначений Закон України від 15.03.2022 №2120-IX набрав чинності 17.03.2022. Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог позивача в силу п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~на момент подання позову (24.03.2025) не спливла та продовжується на строк дії воєнного стану. У свою чергу, Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-ІХ від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Відтак, з позовну давність відновлено з 04.09.2025. Водночас, оскільки позивачем даний позов було пред`явлено 24 березня 2025 року, то станом на день звернення до суду з позовом позовна давність була зупинена. При цьому суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права, а тому суд при вирішення питання про початок перебігу позовної давностікерується нормою права, яка діяла станом на день звернення позивача до суду з позовом, тобто станом на 24.03.2025. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна давність при пред`явленні позивачем до суду даного позову не спливла, у зв`язку з чим заява відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог позивача позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову, не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №5323-0188-3424-4415 від 18.03.2025 при зверненні до суду з позовною заявою [PERSON] було сплачено судовий збір за вимогою про визнання за позивачем та відповідачем права власності на частину майна в сумі 4055,00 гривень. Відповідно до\~квитанції №6871-3451-6372-8439\~від 03.04.2025 при зверненні до суду з позовною заявою [PERSON] було сплачено судовий збір за вимогою про припинення в порядку поділу спільного майна подружжя права спільної сумісної власності позивача та відповідача на спільне майно в сумі 1211,20 гривень. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині позовної вимоги про визнання за позивачем та відповідачем права власності на частину майна, за пред`явлення якої позивач поніс витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 4055,00 гривень, суд покладає на відповідача судовий збір у сумі 4055,00 гривень. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності, судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору в сумі 1211,20 гривень суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial