Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову позивач [PERSON] вказав, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належав в рівних частках його батькам [PERSON] і [PERSON] на підставі договору дарування від 03 лютого 1982 року. Після смерті його батька [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку за вказаною вище адресою. У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР він, [PERSON] , звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право власності він не звертався. Інший співвласник [PERSON] його рідна мати, за життя склала заповіт, за яким належне їй майно вона заповіла своїй доньці [PERSON] , так як вважала, що він, [PERSON] , успадкував батьківську половину будинку, а її половина будинку повинна залишитись у спадок дочці. Після смерті матері [PERSON] відповідач [PERSON] отримала 23 квітня 2012 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Але в цьому будинку він, [PERSON] , проживав постійно зі своєю сім`єю, а тому на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2012 року він придбав у своєї сестри 1/2 частину житлового будинку, яка їй належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Від тоді він, [PERSON] , вважає себе власником усього житлового будинку та користувався усім житловим будинком на свій розсуд. Починаючи з 2013 року він здійснив будівництво прибудов до житлового будинку та господарських будівель і споруд. В 2025 році він вирішив приватизувати земельну ділянку, на який розташований житловий будинок, та зіткнувся з тим, що й досі 1/2 частина житлового будинку залишається зареєстрованою на ім`я його померлого батька [PERSON] . Тому він звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Тоді він дізнався, що його сестра [PERSON] також звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] . Від так він та його сестра успадкували по 1/4 частині житлового будинку, і через це державним нотаріусом йому було видано свідоцтво про право власності лише на 1/4 частину житлового будинку. Але це не відповідає їх сімейним домовленостям про те, що частка батька повинна належати синові, а частка матері дочці. Натомість відповідач [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину не оформила та своє право власності на будинок не зареєструвала, та виїхала за кордон і не планує повертатися в країну. За минулі роки лише він, [PERSON] , опікувалась житловим будинком в цілому, тобто відкрито володіє та користується часткою, яка належала його батькові, тому вважає, що набув право власності на частину житлового будинку правомірно. Саме тому з метою оформлення своїх прав позивач звернулася з вказаним позовом до суду. Ухвалою від 16 червня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У визначений судом строк відповідач [PERSON] відзив не подала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Також позивач висловив згоду на проведення заочного розгляду справи уразі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася без поважних на то причин. Заяву про відкладення розгляду справи до суду відповідач не подавала. Тому суд, за згодою позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів в заочному порядку. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірним є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який, первісно, було зареєстровано на ім`я [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, по 1/2 за кожним, на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року державним нотаріусом Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172, та записаного в реєстраційну книгу № 14 за реєстр. № 1677. Співвласник [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 22 липня 1999 року Люботинським міським відділом РАГС Харківської області. Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 20 червня 2025 року, після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулася 30 листопада 1999 року [PERSON] , яка на той час мешкала за адресою: [ADDRESS] , з заявою про прийняття спадщини, та на її підставі була відкрита спадкова справа № 635/1999; а також 12 січня 2000 року до нотаріальної контори подано заяву [PERSON] , підпис якого було засвідчено начальником установи ЮЖ313/12, про прийняття спадщини. Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. Отже 1/2 частина спірного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , стала належати на праві власності сторонам [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, по 1/4 частині, від моменту відкриття спадщини [INFO] , коли помер власник цього майна [PERSON] . Співвласник [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 06 квітня 2011 року відділом державної РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого 18 червня 2012 року приватним нотаріусом ХРНО Десятниченком О.В. за реєстр. № 1303, продавець [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , продала 1/2 частку житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 104,40 кв.м з надвірними будівлями: огорожа № 3-6, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 23 квітня 2012 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 3-344, а покупець [PERSON] прийняв у власність вказану частку житлового будинку. Право власності на придбану 1/2 частину житлового будинку [PERSON] зареєстрував в Люботинському БТІ 11 грудня 2012 року. Аналізуючи зміст вказаного договору купівлі-продажу, суд робить висновок, що відповідач [PERSON] володіла 1/2 частиною спірного житлового будинку, яка раніше належала на праві власності [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 430273507 від 06 червня 2025 року на даний час спірний житловий будинок зареєстрований на праві спільної часткової власності наступним чином: в 1/4 частині на ім`я позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 квітня 2025 року Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстр. № 4-187; в 1/2 частині на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172; та в 1/2 частині на ім`я позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 червня 2012 року приватним нотаріусом ХРНО Десятниченком О.В. за реєстр. № 1303. Як вбачається зі змісту свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 квітня 2025 року Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстр. № 4-187, таке свідоцтво було видано на підтвердження того, що [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частки майна померлого батька [PERSON] , і що спадщина складається з 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172. В цьому свідоцтві також вказано, що інший спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його донька [PERSON] , який свідоцтво про право власності на спадщину не видано. Згідно з записами в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] проживала в спірному житловому будинку до 28 листопада 2012 року. За даними Єдиного державного демографічного реєстру відповідач [PERSON] , яка ідентифікована за паспортним документом [NUMBER] , з 28 листопада 2012 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, щонайменше з 28 листопада 2012 року відповідач [PERSON] в спірному житловому будинку не мешкає, не користуються ним у власних потребах і не забезпечує за ним догляд як належний власник. До того ж, відповідач [PERSON] на підставі паспортного документу [NUMBER] отримала тимчасовий захист та право проживання на території Ірландії. З технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ вбачається, що станом на 19 березня 2025 року на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташовані житловий будинок літ. «А-1» (1977 року спорудження) з прибудовою літ. «А3» (1977 року спорудження), ганками літ. «а3», літ. «а4» (1983 року спорудження), з прибудовами літ. «А1» і літ. «А2» (2013 року спорудження), з ганком літ. «а5» (2013 року спорудження), загальною площею 145,8 кв.м., житловою площею 69,00 кв.м., та господарські будівлі і споруди (2013 року спорудження): літня кухня літ. «Б», ганок літ. «б», сарай літ. «В», погріб літ. «в», душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», альтанка літ. «Е», баня літ. «Ж», ганок літ. «ж», навіси літ. «З», літ. «Л», сарай літ. «М», вольєр літ. «Н», вигрібні ями № 9-12, свердловина № 14, басейн № 13, огорожа № 5, ворота № 8, № 6, огорожа № 7. Обставини справи вказують на те, що відповідач [PERSON] не мала наміру оформлювати своє право на спадщину, і що належна їй частина спірного житлового будинку була передана з 2012 року нею у повноцінне володіння і користування одноособово позивачу [PERSON] . Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04 липня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] постійно з 2004 року проживає в спірному житловому будинку, і за увесь минулий час користується ним в цілому, доглядає за ним, та вважає його родинним будинком, який дістався їй та її доньці від члена їх родини [PERSON] . Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном.\~ Враховуючи те, що [PERSON] постійно проживає в спірному житловому будинку та отримав право користуватися житловим будинком в цілому, мав вільний доступ до домоволодіння, відкрито та безперервно володів нерухомим майном протягом останніх десяти років, а також те, що відповідач не мала наміру реалізовувати своє право власності на частину спірного житлового будинку, суд задовольняє позов в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved