Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

В листопаді 2024 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , яку не прийняв відповідач [PERSON] , однак яка зазначена у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 28 лютого 2017р. за відповідачем [PERSON] . Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами між собою та є синами [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На момент смерті [PERSON] постійно був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач у позовній заяві, він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та на момент його смерті був зареєстрований та прожинав разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Іншим спадкоємцем першої черги за законом є син померлого - [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за однією адресою з батьком, але постійно не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкове майно складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Договору дарування, посвідченого Пуртовою І.В., державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, 24 червня 1994 року, за реєстровим № 2-4464, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 15 липня 1994 року в реєстровій книзі за реєстровим № 16/859/30818. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що протягом шестимісячного строку подав заяву про прийняття спадщини до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі якої була заведена спадкова справа №715/2016. Позивач прийняв спадщину після смерті батька та одержав на своє ім`я Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у спадщині, а саме: Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , видане [PERSON] , державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, 28 лютого 2017 року, за реєстровим № 1-184. Після оформлення спадщини після смерті батька право власності на 1/2 частину квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем [PERSON] державним реєстратором Пилипчук О.І., державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1184954580000. У свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що на підставі ст.1261 Цивільного кодексу України спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син - [PERSON] , та його син - [PERSON] , по 1/2 частці у спадщині. У позовній заяві позивач зазначає що його рідний брат [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири не отримував., однак державний нотаріус Пилипчук О.І., видаючи свідоцтво спадщину на ім`я [PERSON] лише на 1/2 частину квартири, виходила з того, що [PERSON] на момент смерті спадкодавця був зареєстрований з ним за однією адресою, від прийняття спадщини не відмовлявся та фактично прийняв спадщину. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що його брат [PERSON] хоча і був зареєстрований за однією адресою разом з позивачем та померлим батьком, однак з травня 2016 року не проживав за даною адресою, а тому є таким, що фактично не прийняв спадщину. Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема на те, що 1) спірна квартира не була постійним місцем проживання відповідача, хоча він в ній був зареєстрований; 2) для висновку про фактичне прийняття спадщини необхідна фактичне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не формальна реєстрація місця проживання; 3) сама по собі реєстрація місця проживання особи не може вважатися місцем проживання та свідчити про своєчасність прийняття спадщини, позивач стверджував, що його брат [PERSON] на момент відкриття спадщини був лише формально зареєстрований у квартирі, фактично з батьком не проживав, є таким що не прийняв спадщину, а відтак державний нотаріус безпідставно вважала відповідача таким, що прийняв спадщину. З огляду на викладене, а також на те, що на момент відкриття спадщини брат постійно разом з померлим батьком не проживав, заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, за отриманням свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не звертався, витрати на утримання спадкового майна не несе, він повинен бути визнаний судом таким, що спадщину не прийняв, звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на іншу 1/2 частину квартири, як на спадкове майно смерті батька [PERSON] , яку не прийняв відповідач [PERSON] . Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024р. було відкрите загальне позовне провадження. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку на підставі наданих стороною позивача доказів. Представник третьої особи - Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, в якій просив розглядати справу за його відсутності. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Храпійчук В.О. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Пояснив, що відповідач [PERSON] з 2014 р. пішов до церкви та жив при ній, в квартирі не з`являвся, спадщину не прийняв, адже був лише формально зареєстрованим у квартирі, однак не проживав у квартирі. Відтак, відповідач не прийняв спадщину після смерті батька, таку спадщину прийняв позивач, а тому просить суд визнати за ним право власності на частину квартири, яка нібито прийнята в порядку спадкування відповідачем. Пояснив суду, що на час розгляду справи у суді, позивач служить в лавах ЗСУ, в квартирі проживає дружина та дитина позивача. Відповідач до квартири не з`являється. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , якому на підставі договору дарування, посвідченого 14 Київською державною нотаріальною конторою 24.06.1994 р., № 2-4464, зареєстрованого в Бюро 15.07.1994 р., в книзі 2-275 за реєстровим №16/859/30818 на праві особистої приватної власності належала квартира по [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом є сини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з копії спадкової справи № 715/2016 до майна померлого [PERSON] , протягом встановленого законом шестимісячного строку позивач 16.11.2016 р. подав до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа № 715/2016. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька та одержав на своє ім`я Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у спадщині, а саме: Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири під номером [ADDRESS] , видане [PERSON] , державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, 28 лютого 2017 року, за реєстровим № 1-184. Як встановлено судом, на іншу 1/2 частину квартири свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалося. Державний нотаріус Пилипчук О.І., видаючи свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] (на 1/2 частину), виходила з того, що [PERSON] на момент смерті спадкодавця був зареєстрований за однією адресою з останнім, від прийняття спадщини не відмовлявся. Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві стверджує, що відповідач не проживав разом з померлим батьком - [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , а також у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. А відтак, позивач стверджує, що відповідач не прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки саме факт постійного проживання є підставою для прийняття спадщини, а тому, саме позивач є таким, що одноосібно прийняв спадщину, звернувся до нотаріальної контори, та має право на визнання за ним права власності на іншу 1/2 частину спірної квартири, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються вимогами Цивільного кодексу України. Перевіряючи твердження позивача, суд виходить з такого. Відповідно до вимог статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Із матеріалів справи вбачається, що своїм правом на спадкування після смерті спадкодавця, позивач [PERSON] скористався, подавши заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1267 ч.1 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1). Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст.1268 ч.5 ЦК України). У даній справі позивач зазначає, що відповідач не проживав у квартирі на момент смерті їхнього батька. Факт непроживання відповідача доводив Актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 22 липня 2024р. (а.с.14), від 24 лютого 2025р. (а.с.67), 25 березня 2025р. (а.с.68) та показаннями свідка [PERSON] . Для правильного вирішення даної справи, суду належить з`ясувати, чи проживав відповідач у квартирі на момент смерті батька та чи вважається таким, що прийняв спадщину. Виключно у разі, якщо позивач доведе, що відповідач не проживав у квартирі на момент смерті їхнього батька, позовні вимоги можуть бути задоволені судом. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020р. у справі 569/15147/17 вказав, що частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Згідно довідки форми № 3, виданої ЖБК «Авіатор-12» [PERSON] 06.10.2016 р., яка міститься в матеріалах спадкової справи, на час відкриття спадщини у вищевказаний квартирі, крім спадкодавця [PERSON] , зареєстровані його сини - сторони по справі - [PERSON] , 1990 року народження, - з 1994 р., та [PERSON] , 1983 року народження, - з 2003 р. (а.с.82). 11 листопада 2024р. суд отримав Витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] . З даного Витягу вбачається, що зареєстрованими у квартирі є [PERSON] з 6 вересня 1994 року та його брат [PERSON] з 2 грудня 2003р. (а.с.26). Отже, на момент смерті [INFO] їхнього батька [PERSON] , обидва сини були зареєстрованими у квартирі. Як вбачається з копії спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , відповідач [PERSON] про відмову від спадщини не заявляв, оскільки така заява не подавалась до нотаріуса. Судом встановлено, що звертаючись із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, сам позивач [PERSON] 28.02.2017 у своїй заяві зазначив, що такою заявою він повідомляє, що крім нього, спадкоємцем першої черги померлого є його син [PERSON] , 1983р. народження, який не подав заяву про прийняття спадщини, однак є таким, що фактично прийняв її, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців немає (а.с.99). Таку заяву, у якій позивач з власної волі повідомляє, про те, що його брат фактично проживав разом із спадкоємцем та є таким, що фактично прийняв спадщину, суд тлумачить виключно як таку, що доводить факт проживання відповідача у спірній квартирі на момент смерті батька. Під час оцінки Актів про непроживання особи за місцем реєстрації у суду виникли сумніви щодо справжності зазначених в актах обставин, адже за своїм змістом такі акти були однаковими, містили підписи одних і тих же мешканців будинку, викладені обставини слово в слово збігалися між собою. В усіх випадках складання Актів, такі складалися нібито зі слів мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В усіх актах містився підпис голови ЖБК «Авіатор-12». З метою надання оцінки обставинам справи у їх сукупності, судом було допитано свідка [PERSON] , який є головою ЖБК «Авіатор-12», в якій заходиться спірна квартира. Свідок показав, що він займає посаду Голови житлово-будівельного кооперативу з 1 червня 2005р.. На 1-му поверсі у будинку він має власний кабінет, куди можуть приходити мешканці будинку для отримання довідок. Повідомив, що відповідно до Статуту, має право складати акти, доручення, довідки. На питання суду свідок повідомив такий механізм складання актів: він складає проект актів, сусіди засвідчують факт проживання чи непроживає у квартирі особи, а Голова правління засвідчує лише справжність підпису сусідів. У будинку 256 квартир, голова правління не може знати усі обставини проживання чи непроживання мешканців, тому покладається на позицію сусідів. Він засвідчує виключно підписи сусідів. Щодо конкретних обставин складання актів про непроживання [PERSON] , повідомив, що проєкт акту надрукував заявник і попросив його засвідчити. Тому зміст актів однаковий між собою. Щодо конкретних обставин проживання сім`ї [PERSON] сідок повідомив, що не може пригадати точно, коли перестав бачити [PERSON] в будинку. Повідомив, що пам`ятає батька, який помер. [PERSON] проживав у квартирі разом з батьком. Після смерті батька якийсь час син [PERSON] ще проживав у квартирі. Потім виникало питання виписати [PERSON], однак [PERSON] виписано не було. Зараз [PERSON] в квартирі не проживає. Де проживає фактично [PERSON] свідок не знає. Втім пам`ятає, що [PERSON] був постійно п`яним. Мати братів [PERSON] померла, оскільки також зловживала алкоголем. Скільки проживав [PERSON] у квартирі після смерті батька, свідок не пам`ятає. Після смерті батька [PERSON] певний час з`являвся у квартирі частіше, однак останні 5 років вже [PERSON] ніхто не бачив. З жінкою свідок [PERSON] не бачив. Такі показання свідка суд тлумачить на користь того, що відповідач [PERSON] проживав з батьком до смерті батька та ще певний період після його смерті. На даний час відповідач у квартирі не проживає. Суд також враховує відомості про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, яке міститься в матеріалах нотаріальної справи. Так заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 3 липня 2023р. у справі №758/5568/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного непроживання спадкоємця зі спадкодавцем, визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.104-107). Отже, існує таке, що набрало законної сили, рішення суду, яким констатовано недоведеність факту непроживання [PERSON] за адресою місця проживання батька, який помер. У даній справі, і якій наразі ухвалюється рішення, позивач [PERSON] фактично намагається довести той же факт, втім заявляє позовну вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири. Зважаючи на те, що належних та допустимих доказів про те, що відповідач на час відкриття спадщини за місцем реєстрації не проживав, з огляду на те, що показання свідка та відомості, зазначені в акті про непроживання містять суперечливі дані, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача [PERSON] , що є підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір. На підставі викладеного, ст.ст. 1220, 1221, 1216-1218, 1261, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed