Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

07 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 348536. Відповідно до договору про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018 сторони погодили наступні умови кредитування: - товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 4000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (п. 1.1); - сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 0,9% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (328,50% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору (п. 1.2); - сукупна вартість кредиту складає 127,00% від суми кредиту (у процентному виразі) або 5080,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 27,00% від суми кредиту (у процентному виразі) або 1080,00 грн. (у грошовому виразі) (п. 1.3); - строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 30 днів (п. 1.4 Договору); - кредит надається шляхом: перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи (п. 1.5 Договору). Первісний кредитор виконав своє зобов`язання в повному обсязі та надав відповідачу кредит у сумі 4000,00 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «Вей Фор Пей» від 07.05.2025 № 5590-ВП про успішний переказ коштів. 12 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (фактор) було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п. 2.1); право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання ними відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку (п. 4.1). 30 січня 2019 року первісний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» підписали реєстр прав вимог № 12, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018 на загальну суму 6160,00 грн., з яких: 4000,00 грн. основна сума боргу; 2160,00 грн. заборгованість за процентами, а також право вимоги пені та інших штрафних санкцій, що нараховуються, згідно кредитним договором. Протоколом № 1706 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024 змінено найменування зазначеного товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», що підтверджується наказом № 55-к від 25.07.2024 та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.07.2024. Відповідно до картки обліку договору (розрахунок заборгованості) про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018 загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 16400,00 грн., з яких: 4000,00 грн. основна сума боргу; 2160,00 грн. заборгованість за процентами, нарахованими за період з 07.10.2018 по 05.11.2018; 400,00 грн. штрафи за 10.11.2018 та за 06.12.2018; 9840,00 грн. пеня за період з 10.11.2018 по 30.01.2019. Додатково, згідно з розрахунками, наведеними позивачем у позовній заяві, відповідачу нараховано три проценти річних 1477,35 грн. та інфляційні втрати 3586,10грн., а всього 21463,45 грн. (16400,00+1477,35+3586,10=21463,45). Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, до позивача на підставі вищезазначеного договору факторингу перейшло право вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №348536 від 07.10.2018 на загальну суму 16400,00 грн., з яких: основна сума боргу 4000,00 грн.; сума боргу за процентами 2160,00 грн.; сума боргу за пенею та штрафами 10240,00грн. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Статтею 253\~ЦК України\~встановлено,\~що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~258\~ЦК України,\~спеціальна позовна\~давність в\~один рік\~застосовується до\~вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За змістом статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4). У цій справі перебіг загальної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення основної суми боргу та процентів почався 07.11.2018, що підтверджується графіком розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018, отже її закінчення мало припадати на 07.11.2021. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 № 651 карантин, установлений на всій території України з 12.03.2020, був відмінений з 24год. 00хв. 30.06.2023 на всій території України. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-ІХ, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023 № 3450-IX, який набрав чинності 30.01.2024, встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан в Україні триває з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 по теперішній час, отже загальна позовна давність на момент звернення позивача до суду не сплинула. Водночас, спеціальна позовна давність в один рік щодо позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені) сплинула 07.12.2019 щодо штрафу та 31.01.2020 щодо пені, що підтверджується карткою обліку договору (розрахунком заборгованості), відповідно до якої останнє нарахування штрафу здійснено 06.12.2018, а пені 30.01.2019. Поважних причин пропущення спеціальної позовної давності позивачем не наведено, оскільки як установлення карантину, так і введення воєнного стану мали місце вже після її спливу. З огляду на викладене, сплив спеціальної позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за пенею та штрафами в розмірі 10 240,00 грн. Також, суд вважає помилковими та відхиляє доводи відповідача про те, що вона як дружина військовослужбовця має пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України № 2011-XII), та, у зв`язку з чим, має право на ненарахування процентів за договором про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018, з огляду на таке. За правилами статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1); акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч. 2); якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3). Положення ч. 15 ст. 14 Закону України № 2011-ХІІ, на які посилається відповідач, не мають зворотної дії в часі та застосовуються з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ (далі Закон України № 3633-ІХ) з 18 травня 2024 року. Проте, нарахування процентів за договором про надання фінансового кредиту №348536 від 07.10.2018 здійснювалось у період з 07.10.2018 по 05.11.2018, тобто, до набрання чинності Законом України № 3633-ІХ. Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання фінансового кредиту № 348536 від 07.10.2018 становить 6160,00 грн. (16400,00 10240,00 = 6160,00), з яких: 4000,00 грн. основна сума боргу; 2160,00 грн. заборгованість за процентами. Отже, розмір трьох процентів річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, в межах заявленого позивачем періоду становить: з 23.02.2019 до 31.12.2019 (312 днів): 6160*3%/365*312 = 157,97 грн.; з 01.01.2020 до 31.12.2020 (366 днів): 6160*3% = 184,80 грн.; з 01.01.2021 до 23.02.2022 (419 днів): 6160*3%/365*419 = 212,14 грн., а всього: 157,97+184,80+212,14 = 554,91 грн. Суд не погоджується з визначеним позивачем індексом інфляції за період з березня 2019 року по лютий 2022 року у розмірі 1,21866444 (або 121,866444%), що має заокруглюватися до десяткового числа після коми (п. 34 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 по справі № 905/21/19 (№ судового рішення у ЄДРСР 90205663), що враховується судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Індекс інфляції за період з березня 2019 року по лютий 2022 року становить 121,9%, а відтак розмір інфляційних втрат за цей період становить: 6160,00 *1,2196160,00=1349,04грн. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму: 6160 + 554,91 + 1349,04 = 8 063,95 грн. За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1), інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2). До позовної заяви додано платіжну інструкцію від 12.06.2025 № 348536, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн., оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково на суму 8 063,95 грн., що становить 37,57% від ціни позову, то сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 2422,40*37,57% = 910,10 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За приписами ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. надано: договір № 33 про надання правової допомоги від 22.03.2024; додаткова угода від 22.03.2024 до договору № 33 про надання правової допомоги від 22.03.2024; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 04.07.2025, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо стягнення кредитної заборгованості. Отже, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, враховуючи часткове задоволення позову, становить: 5000,00*37,57% = 1878,50 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial