Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/6 частку (з яких 1/12 частка зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №6 від 30 серпня 1956 року №17699 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 19 травня 1998 року за реєстровим № 7496, а 1/ 12 частка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 06 травня 1989 року №16н-1322 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 19 травня 1989 року за реєстровим № 7496) житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] аза набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач з липня 1977 року разом із членами сім`ї фактично проживає в квартирі [ADDRESS] . З 14 серпня 1990 року позивач та члени її сім`ї зареєстровані за вказаною адресою постійно. Відповідно до даних КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 05 серпня 2019 року житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за: 1/ 12 частини за [PERSON] , 1/ 12 частки за [PERSON] , 1/ 12 частки за [PERSON] , 1/ 2 частки за [PERSON] та 1/ 4 за [PERSON] . Позивач вказує, що за весь час проживання, вона жодного разу за вказаною адресою не зустрічала у вказаній квартирі відповідачів. Разом з тим, позивач за вказаною квартирою вчасно сплачує всі комунальні послуги, в тому числі земельний податок, тобто несе тягар її утримання в повному обсязі. Позивачем були здійснені спроби розшукати відповідачів та дізнатися адреси місця реєстрацій останніх, однак їй не вдалося дізнатися будь-яку інформацію. Таким чином, оскільки відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні спірної квартири, вона змушена звернутися до суду із позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Представник відповідача Київської міської ради подав до суду письмові пояснення, у яких заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що звертаючись до суду, позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи. Таким чином, беручи до уваги той факт, що є законні власники спірного нерухомого майна, а також те, що позивачем не доведено відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю. За таких обставин, Київська міська рада заперечувала проти задоволення позову з наведених підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 25 грудня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 30 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 18 березня 2025 року представник відповідача Київської міської ради - Горбачова І.В. направила до суду письмові пояснення на позов, у яких просила також розглянути справу у відсутність представника Ради. 14 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 04 вересня 2025 року. Представник позивача [PERSON]. в судовому засіданні позовну заяву підтримував в повному обсязі, просив її задовольнити. Відповідачі в засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, представник Київської міської ради при подачі письмових пояснень до суду, просив розглядати справу без їх участі, з урахуванням підстав, зазначених у поясненнях. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ПБ-2019 № 1317 від 05 серпня 2019 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстроване за: 1/12 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 30 серпня 1956 року № 17699 та зареєстрованого в Бюро 19 травня 1998 року за реєстровим № 7496; 1/ 12 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 06 травня 1989 року № 16н-1322 та зареєстрованого в Бюро 19 травня 1989 року за реєстровим № 7496; 1/12 частки за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 02 серпня 1990 року за № 4-6319 та зареєстрованого в Бюро 07 серпня 1990 року за реєстровим № 7496; 1/ 2 частки за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською універсальною біржою від 28 жовтня 1999 року №Н-3932/99 та зареєстрованого в Бюро 23 березня 2007 року за реєстровим № 7496 /а.с. 12, зв.ст./. Реєстрація права власності на будинок [ADDRESS] відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 389818783 від 06 серпня 2024 року /а.с.9/. 05 липня 2002 року на замовлення позивача Київським міським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок (домоволодіння) по [ADDRESS] /а.с. 13-16/. Відповідно до довідки від 10 квітня 2014 року за № 176, виданої [PERSON] , вона дійсно зареєстрована в [ADDRESS] у однокімнатній квартирі одноповерхового будинку, крім того на цій житловій площі зареєстровані чотири людини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON], [PERSON] /а.с. 20/. Відповідно до даних довідки, виданої 06 жовтня 2019 року Печерським УП ГУ НП в м. Києві, складеної у відповідь на звернення [PERSON] з встановлення фактичного місця проживання [PERSON] та [PERSON] , було повідомлено, що в ході проведення перевірки встановити фактичну адресу місця проживання зазначених осіб не надалося можливим /а.с. 12/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За таких обставин, право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб?єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об?єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі за № 910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. За таких обставин, суд погоджується з доводами представника відповідача, який у поясненнях по справі зазначав, що оскільки є законні власники спірного нерухомого майна, і позивачем не доведено відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed