Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з заявою в порядку окремого провадження, просить встановити факт, що його матір громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка села Іскра Солонешенського району Алтайського краю, померла [INFO] у місті Бердянську Запорізької області на тимчасово окупованій території України. За змістом поданої заяви заявник просить провести про розгляд справи без його участі. Як визначено пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. З матеріалів справи видно, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . За даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . 01 серпня 2025 року реєстраційним органом окупаційної влади у місті Бердянську Запорізької області видано свідоцтво про смерть [NUMBER] , згідно якого [PERSON] , [INFO] , уродженка села Іскра Солонешенського району Алтайського краю, померла [INFO] у місті Бердянську, про що складений актовий запис про смерть № 170259900000201332001 «Територіальним відділом ЗАГС міста Бердянська та Бердянського району Управління ЗАГС Запорізької області». Як визначено статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,\~\~ тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції \~\~та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно наданих заявником документів, [PERSON] померла та похована у місті Бердянську Запорізької області, свідоцтво про смерть видано на тимчасово окупованій території України. У даному випадку підлягають застосуванню так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, сформульовані у 1971 році у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», а саме: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зазначений принцип застосовує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (справи «Лоізіду проти Туречиини», «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»). ЄСПЛ зазначає, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Держава навіть за відсутності контролю над частиною своєї території не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією. У даному випадку слід застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, виданого установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території, як доказу, оскільки неприйняття цього документу призведе до порушення права позивача на спадкування за законом після померлої матері. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а. Тому суд приймає як належний доказ свідоцтво про смерть [PERSON] , видане 01 серпня 2025 року на тимчасово окупованій території України у місті Бердянську Запорізької області. Факт настання смерті [PERSON] у певний час [INFO] підтверджується матеріалами справи і нічим не спростовується. Отже заява [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно з частиною 7 статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення за результатами розгляду справ окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved