Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «КАПАБЛАНКА» (далі -ТзОВ «КАПАБЛАНКА») на його користь заборгованість по заробітній платі. У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомив, що у період із червня 2023 року по березень 2025 року він працював у ТзОВ «КАПАБЛАНКА» на посаді молодшого оператора заправних станцій. 06 березня 2025 року заявник звільнився із займаної посади за угодою сторін та припинив трудові правовідносини із відповідачем. Водночас станом на день звільнення відповідач видав йому лише трудову книжку, водночас ані наказу про його звільнення, ані кінцевого розрахунку при звільненні [PERSON] не отримав. Ураховуючи викладене вище, [PERSON] вимушений звернутися до суду із цим позовом. Відповідач будучи належним чином повідомлений про існування даного судового провадження свого ставлення до заявлених вимог не висловив і жодних заяв з даного приводу на адресу суду не направляв. Враховуючи такі фактичні обставини справи та приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи надані позивачем, а інших суду не надавалось, як і не заявлялось клопотань про витребування/забезпечення доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 02 червня 2023 року на підставі наказу № 465/к від 01 червня 2023 року [PERSON] був прийнятий на посаду молодшого оператора заправних станцій АЗС № 5 у ТзОВ «КАПАБЛАНКА» (а.с. 12). У період із листопада 2024 року по лютий 2025 року [PERSON] отримав у ТзОВ «КАПАБЛАНКА» заробітну плату на загальну суму 48 487,21 грн (а.с. 9). 07 березня 2025 року [PERSON] на підставі наказу № 272/к від 06 березня 2025 року звільнений із займаної посади в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 12). Згідно із довідкою № 351 від 27 серпня 2025 року, що видана ТзОВ «КАПАБЛАНКА» заборгованість вказаного товариства по заробітній платі перед [PERSON] станом на день надання такої довідки становить 58 223,49 грн (до утримання податків) (а.с. 41). Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19 виснувала, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову із огляду на наступне. Так під час розгляду справи судом установлено, що у період із червня 2023 року по березень 2025 року сторони перебували між собою у трудових відносинах. Разом із тим, відповідачем під час звільнення [PERSON] не виконаний його обов`язок щодо проведення кінцевого розрахунку із працівником у зв`язку із чим заборгованість по заробітній платі позивача залишилася невиплаченою. Враховуючи викладене, а також зважаючи на підтвердження належними доказами факту наявності такої заборгованості суд уважає за необхідне стягнути її із відповідача на користь заявника. Окремо суд акцентує увагу на тому, що у відповідності до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сума такої заборгованості у резолютивній частині цього рішення відображається без утримання податків й інших обов`язкових платежів. У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір від сплати якого позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved