Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 12 червня 2019 року відповідач уклала з первісним кредитором ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір № R01.00408.005366978, на підставі якого отримала кошти у розмірі 17 265,41 грн і зобов`язалася їх повернути в строк до 12 грудня 2020 року, сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Проте відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, має заборгованість у розмірі 15 386,15 грн. У зв`язку з набуттям права грошової вимоги за кредитним договором позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в судовому порядку, а також відшкодувати судові витрати по справі, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу. Процесуальні дії у справі. 04 липня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 10 липня 2025 року судом отримано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача. 11 липня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Заяв та клопотань від сторін не надходило. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом. 12 червня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № R01.00408.005366978 на отримання коштів на поточні потреби в сумі 17 265,41 грн строком на 18 місяців, з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2020 року. Пунктом п.1.3 договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 25,48% річних. Позичальник підписала паспорт споживчого кредиту, в якому також визначено порядок повернення кредитних коштів. Підписавши договір, відповідач підтвердила свою згоду на укладення кредитного договору на зазначених в ньому умовах, умови повернення коштів, тобто зобов`язався договір виконувати. Однак у порушення вимог кредитного договору свої зобов`язання за цим договором відповідач належним чином не виконав, що потягло за собою виникнення заборгованості. 19 грудня 2023 року АТ «Ідея Банк» уклало з ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» договір факторингу № 19/12-2023, згідно з яким відступило право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників та додатку № 1 до договору, до якого увійшов і договір № R01.00408.005366978 від 12 червня 2019 року, укладений із [PERSON] , із сумою заборгованості 15 386,15 грн. 22 грудня 2023 року ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» уклало з ТОВ «ФК «Профіт Капітал» договір факторингу № 22/12-2023, згідно з яким відступило позивачу право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників та додатку № 1 до договору, до якого увійшов і договір № R01.00408.005366978 від 12 червня 2019 року, укладений із [PERSON] , із сумою заборгованості 15 386,15 грн. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що заборгованість за кредитом становить 15 386,15 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом 8\~485,98 грн, заборгованість за відсотками 6\~900,17 грн. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Згідно з положеннями ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною другою цієї статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Нормою ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення первісним кредитором кредитного договору з відповідачем та порушення ним взятих на себе зобов`язань; набуття позивачем права вимоги за цим договором. Так, позивачем надано на підтвердження позовних вимог копію кредитного договору з додатками до нього, копію договорів факторингу, реєстрів боржників до них, розрахунок заборгованості за кредитним договором. Відповідачем не спростована та обставина, що вона отримала кредитні кошти та не виконала умови кредитного договору. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат. Суд вважає за необхідне на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у сумі 3 028,00 грн. Згідно з пунктом 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України\~врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 4-6\~ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Надаючи оцінку\~переліченим послугам\~правничої допомоги,\~на думку\~суду вартість\~послуг адвоката\~в загальній\~сумі 7\~000,00\~грн є\~обґрунтованою та співмірною із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, значенням справи для учасників. На підставі викладеного,

Outcome: approved