Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви [PERSON] через представника адвоката Кім Г.В. звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та визнання права власності у порядку спадкування на нерухоме майно, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору державного нотаріуса Третьої Дніпровської нотаріальної контори Демуш Є.В. і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярову Н.Г. В обґрунтування позову зазначила, що 02.11.2023 позивачці стало відомо про смерть двоюрідної сестри [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та тітки - [PERSON] , [INFO] , які проживали за адресою: [ADDRESS] . Родинний зв`язок позивачки із [PERSON] та [PERSON] підтверджуються наступним: згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 20.01.1977 року, батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] ; згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] ; згідно свідоцтва про народження № [NUMBER] , [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , є рідною сестрою батька позивачки - [PERSON] ; згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 30.04.1961 року, після реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] остання отримала прізвище [PERSON] ; згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 12.03.1971 року, у шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилась донька, [PERSON] , яка в силу ступеня споріднення є двоюрідною сестрою позивача. Дізнавшись про смерть двоюрідної сестри [PERSON] і тітки [PERSON] , 03.11.2023 позивачка звернулась до Дніпропетровського обласного бюро СМЕ Дніпропетровської обласної ради для організації поховання. Проте в бюро повідомили, що тіла померлих забрав чоловік на ім`я [PERSON] , який представився сусідом померлих та нібито проживає за адресою: [ADDRESS] , якого позивачка не знає. Позивачці не були видані свідоцтва про смерть [PERSON] і [PERSON] , де їх свідоцтва і паспорти невідомо. Позивачка дізналась про те, що її тітка [PERSON] після смерті знаходилась у закритій кімнаті квартири, де проживала з донькою, з увімкненим кондиціонером більше 10 місяців. ЇЇ донька [PERSON] не виходила з квартири та сусідам казала, що мати хворіє, тому не виходить з дому. Разом із тим, надавала сусідам картку з пенсійними коштами вже померлої матері для купівлі продуктів, які ті залишали біля дверей, не заходячи у квартиру. Сусіди повідомили, що чоловіка на ім`я [PERSON] вони не знають, жодного разу не бачили, щоб хтось заходив до квартири [PERSON] . 03.11.2023 позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , яка складалась з майна самої [PERSON] , так і з успадкованих, але не оформлених останньою за життя прав на майно [PERSON] . Фактично, спадщина після померлої [PERSON] складається з права власності на житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку та 23/27 частки житлового будинку, розташовані за адресою: [ADDRESS] та складаються з належних [PERSON] прав на частку розміром 7/9 частин домоволодіння та належних [PERSON] прав на частку розміром 2/27 частки. Після заведення спадкової справи після померлої [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського МНО Яровою Н.Г. перевірено наявності заведених спадкових справ після померлої та посвідчених заповітів та встановлено відсутність і спадкових справ, і заповітів, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 74603086 від 03.11.2023, наявною у спадковій справі, на який приватний нотаріус Ярова Н.Г. послалась у постанові від 25.06.2024. Проте пізніше, 14.03.2024 до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. подана заява про прийняття спадщини після померлої [PERSON] від [PERSON] , [INFO] , який надав заповіт, начебто посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. 17.03.2020 за реєстровим №3-155, згідно якого спадкоємцем всього рухомого або нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] є [PERSON] . Здійснивши перевірку наданого заповіту, приватним нотаріусом Яровою Н.Г. виявлено, що у Спадковому реєстрі станом на 14.03.2024 вже наявний заповіт, що був відсутній 03.11.2024, начебто складений 17.03.2020, під номером запису 65689185. Зважаючи на суперечність відомостей, приватним нотаріусом Яровою Н.Г. подано запит до державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. щодо наявності або відсутності вказаного заповіту. 15.04.2024 державним нотаріусом Демуш Є.В. надано відповідь, якою нотаріус факт посвідчення заповіту від 17.03.2020 за реєстровим № 23-155 щодо спадкодавця [PERSON] заперечила та зазначила, що із даним номером на бланку НОК475513 викладено заповіт іншої особи, яка до [PERSON] стосунку не має. 16.04.2024 нотаріусом Яровою Н.Г. направлено запит до Дніпропетровської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про надання інформації про те, чи було несанкціоноване втручання в Державний Спадковий реєстр. На запит приватного нотаріуса Ярової Н.Г. Дніпропетровською філією ДП «Національні інформаційні системи» зазначено про відсутність несанкціонованого втручання у Спадковий реєстр, проте залишились нез`ясованими обставини внесення відомостей про вказаний заповіт до відповідного реєстру, зокрема щодо дати такого внесення, наявності змін чи виправлень, а також щодо реєстратора, яким відомості було внесено. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.06.2024 приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії виданні позивачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку та 23/27 частки житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості, єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них, у зв`язку з тим що відомості з Державного спадкового реєстру різняться у даному випадку не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за вищевказане нерухоме майно. Того ж дня позивач звернулась із заявою до відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що наданий відповідачем [PERSON] заповіт має ознаки недійсності внаслідок відсутності волевиявлення [PERSON] на його складання. Фактично заповіт підроблений з метою заволодіння майном померлих та перешкоджання в оформленні спадкових прав позивачем, внесення недостовірних відомостей до Спадкового реєстру, що унеможливлює для позивачки прийняття спадщину за законом після померлої двоюрідної сестри. Заповіт, нібито складений від [PERSON] , [INFO] , на ім`я відповідача, згідно якого спадкоємцем всього рухомого або нерухомого майна [PERSON] , померлої [INFO] є [PERSON] , [INFO] , є недійсним, адже він не відповідає волі [PERSON] , підроблений, а відомості про нього були безпідставно внесені до Спадкового реєстру. Враховуючи викладене, просила: визнати недійсним заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., 17 березня 2020 року, за реєстровим №3-155, згідно якого спадкоємцем всього рухомого або нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] є [PERSON] , [INFO] , та застосувати наслідки недійсності даного правочину шляхом скасуванням запису про державну реєстрацію у Спадковому реєстрі; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на: квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1165 гектарів за адресою: [ADDRESS] ; 23/27 частки житлового будинку [ADDRESS] . Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідачі правом на надання відзиву не скористалися. Представник позивачки надала письмові пояснення при поданні клопотання про постановлення окремої ухвали (а.с. 215 218 т. 1), у яких звернула увагу на такі обставини. При відкритті спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] 03 листопада 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО Яровою Н.Г. здійснено перевірку відомостей про заповіти, посвідчені [PERSON] , про що отримано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 74603086 від 03 листопада 2023 року. За вказаною довідкою очевидно, що у Спадковому реєстрі був відсутній запис про реєстрацію заповіту від 17 березня 2020 року із номером у Спадковому реєстрі 65689185. Проте, станом на 14 березня 2024 року (день подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] ) такі відомості з`явились, та позивачка була змушена звернутись до суду із даним позовом та клопотанням про витребування відомостей, які дозволили би встановити, яким чином у відомостях Спадкового реєстру з`явився запис № 65689185 про заповіт [PERSON] . При збиранні доказів у межах даної справи, в тому числі за результатами витребування відповідних відомостей у державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та державного підприємства «НАІС» стало очевидним, що звернення [PERSON] із підробленим заповітом від імені [PERSON] , що є частиною системної злочинної діяльності, спрямованої на заволодіння нерухомим майном померлих осіб. Згідно відомостей, наданих ДП «НАІС» за результатами пошуку у Спадковому реєстрі за даними [PERSON] виявлено наступні відомості: Реєстраційна дія - реєстрація заповіту - 17.03.2020 15:09:11 із номером у Спадковому реєстрі 65689185, вчинена державним реєстратором Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Сидоренко Тетяною Владиславівною. До Спадкового реєстру внесено відомості про посвідчення заповіту, номеру реєстрі нотаріальних дій 3-155 від 17.03.2020 року на бланку НОК 475513, заповідач [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків відсутній у зв`язку з відмовою за релігійними переконаннями. Проведення реєстрації даного заповіту підтверджує і державний нотаріус Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В., яка у листі від 23.09.2024 року № 2439/01-16 «Про надання інформації» повідомила суд, що 17.03.2020 на бланку нотаріального документу НОК 475513 із реєстровим номером 3-155 посвідчила заповіт [PERSON] . Відповідно до положень статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Порядок посвідчення заповітів визначається Главою 3 «Посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5 (надалі - також Порядок). За пунктом 8 Глави 3 розділу II Порядку, відомості про заповіт, зміни до нього та його скасування підлягають обов`язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 831/19569 (надалі - Положення). Саме за результатами здійснення державної реєстрації заповіту [PERSON] . Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою до Спадкового реєстру було внесено запис № 65689185 від 17.03.2020 року 15:09:11, та очевидно, що до заповіту як особистого розпорядження не можуть бути внесені зміни щодо особи, яка таке розпорядження видала. Проте, як вбачається із записів про реєстрацію, в подальшому, до запису у Спадковому реєстрі № 65689185 про реєстрацію заповіту [PERSON] проведено реєстраційні дії з виправлення (редагування) заповіту, а саме: 10.07.2023 \~ \~ \~ \~14:30:06 Васильківською державною нотаріальною конторою, реєстратор Здор Людмила Валентинівна внесено зміни до відомостей про заповіт, та під номером у Спадковому реєстрі 65689185, номер у реєстрі нотаріальних дій 3-155 із датою посвідчення 17.03.2020 року на бланку НОК 475513 змінено заповідача з [PERSON] на [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . Із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до яких представник позивача має доступ як адвокат на підставах, визначених Порядком доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , та після її смерті на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. 17 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-155, 21 листопада 2023 року державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 21.11.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 241/2023, яка додається. Очевидно, що на день внесення змін до відомостей про заповіт та визначення заповідачем за заповітом із номером у Спадковому реєстрі 65689185 [PERSON] була вже мертва, та із будь-якими заявами звертатись не могла. В подальшому, 19.12.2023 12:47:42 Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, реєстратор Нежигай Наталя Олегівна, внесені зміни до відомостей про той самий заповіт, та під тим самим номером у Спадковому реєстрі 65689185, номер у реєстрі нотаріальних дій 3-155 із датою посвідчення 17.03.2020 року на бланку НОК 475513 заповідачем зазначено вже [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] . Станом на день внесення змін до запису у Спадковому реєстрі із № 65689185 (19.12.2023 року) [PERSON] також була вже мертва, адже померла [INFO] , із будь-якими заявами про внесення змін звертатись не могла. Позивачка вважає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються порушення наступних положень чинного законодавства. Так, реєстраторами Васильківської державної нотаріальної контори Здор Людмилою Валентинівною та Першої криворізької нотаріальної контори Нежигай Наталією Олегівною порушено Положення про Спадковий реєстр, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, Порядок державної реєстрації заповітів, спадкових договорів і заведених спадкових справ у Спадковому реєстрі та вчинено службове підроблення, яке полягало у внесенні до Спадкового реєстру завідомо неправдивих відомостей (стаття 366 ККУ) в частині заповідача за заповітом, посвідченим 17 березня 2020 року за реєстровим номером 3-155 (змінено заповідача за заповітом з [PERSON] на [PERSON] , а потім - на [PERSON] ); громадянами [PERSON] та [PERSON] - вчинено шахрайство (ст. 190 ККУ), підроблення документів та використання завідомо підроблених документів (ст. 358 ККУ), зважаючи на те, що ані [PERSON] , ані [PERSON] очевидно не складали визначеного заповіту. Рух справи. Ухвалою судді Наумової О.С. від 03.07.2024 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 55 т. 1). Ухвалою суду від 13.08.2024 витребувані докази (а.с. 78 -79 т. 1). Представник позивачки адвокат Кім Г.В. у судове засідання 20.08.2025 надала заяву, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, справу слухати без її участі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Туманов С.Г. 21.10.2024 надав заяву про дослідження усіх оригіналів доказів та допит позивача у якості свідка (а.с. 173 174 т. 1). 14.03.2025 надав заяву, у якій вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с. 236 т. 1). У судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Треті особи - державний нотаріус Третьої Дніпровської нотаріальної контори Демуш Євгенія В`ячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. 10.06.2025 від завідувача Третьої Дніпровської нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 6 т. 2). Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про її народження (а.с. 14 т. 1). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с. 15 т. 1). Як видно зі свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є також [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16 т. 1). Отже, [PERSON] є рідною сестрою батька позивачки [PERSON] , тобто тіткою позивачки по батьківській лінії. Згідно свідоцтва про одруження від 30.04.1961, після реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] , вона змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 17 т. 1). Згідно свідоцтва про народження від 12.03.1971, від шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] (а.с. 18 т. 1). Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 02.01.2007, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 87 т. 1). Як видно зі свідоцтва про смерть, виданого 02.11.2023, [PERSON] , померла «невідомо, [INFO] » у віці 84 роки (а.с. 86 т. 1). Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 02.11.2023, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 85 т. 1). Померлі [PERSON] і [PERSON] є матір`ю і дочкою, остання є двоюрідною сестрою позивачки. Як вказує позивачка, 02.11.2023 вона дізналася про смерть двоюрідної сестри [PERSON] , яка померла [INFO] та тітки - [PERSON] , яка померла у січні лютому 2023 року. Вони проживали за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивачка, 03.11.2023 вона звернулась до Дніпропетровського обласного бюро СМЕ Дніпропетровської обласної ради для організації поховання, де їй повідомили, що тіла померлих забрав чоловік на ім`я [PERSON] , який представився сусідом померлих. З наданої на вимогу суду спадкової справи № 53/2023 до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що 03.11.2023 позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (а.с. 84 т. 1). [PERSON] за життя на праві власності належало 2/27 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з: житловий будинок літ. А загальною площею 113,0 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м; житловий будинок літ. Б загальною площею 133,0 кв.м, житловою площею 56,9 кв.м; сарай літ. В; сарай літ. Д; сарай літ. Ж, убиральня літ. Е, споруди № 1-6, І, яке набуте на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетрвській області від 16.12.2010. право власності зареєстроване 10.12.2011, що підтверджено Витягом про державну реєстрацію (а.с. 27 т. 1). 7/9 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: житловий будинок літ. А-І, житловою площею 47,4 кв.м, з житловою цегляною побудовою В-І, житловою площею 9,4 кв.м, сараїв В, Ж цегляних…, які знаходяться на земельній ділянці розміром 915 кв.м, які належали спадкодавцю [PERSON] на підставі договору дарування , посвідченого 30.12.1977 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-5617, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 16.12.1977 під № 56-144, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.10.1990, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 03.07.1989, зареєстрований у реєстрі під № 3-1902 (а.с. 29 т. 1). Земельна ділянка площею 0,1165 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , з яких 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,0165 га ведення особистого підсобного господарства, на підставі державного акта на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 033186 (а.с. 30 т. 1). [PERSON] та членам сім`ї - [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності (частки по 1/3) квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,8 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.03.1993 виконкомом Міської ради народних депутатів, зареєстроване у Дніпропетровському БТІ за № 7п-97, реєстрація підтверджена витягом з реєстру прав власності від 14.07.2003 (а.с. 31, 32 т. 1). [PERSON] на праві власності належало 7/9 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі реєстраційного посвідчення № 539 , зареєстровано за № 66 від 13.12.1996 (а.с. 28 т. 1). [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка розміром 0,1165 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , з яких 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,0165 га ведення особистого підсобного господарства, на підставі Державного акту від 11.12.2000 (а.с. 124 т. 1). [PERSON] належала на праві власності 2/27 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2010 (а.с. 27) Так, спадщина після померлої [PERSON] складала право власності на вказану житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку і 23/27 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (складаються з належної [PERSON] частки розміром 7/9 та належної [PERSON] частки розміром 2/27). 28.07.2008 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно у рівних частинах [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстрований у реєстрі за № 3106 (а.с. 115 т. 1). [PERSON] заяв у встановлений законом термін про вступ у спадщину не подавав, свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом не отримував. Після заведення спадкової справи після померлої [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського МНО Яровою Н.Г. перевірено наявність заведених спадкових справ після померлої та посвідчених заповітів, встановлено відсутність і спадкових справ і заповітів, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 74603086 від 03.11.2023, наявною у спадковій справі, на який приватний нотаріус Ярова Н.Г. послалась у постанові від 25.06.2024 (а.с. 98, 99). Водночас, через пів року, а саме, 14.03.2024 до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , надавши заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. 17.03.2020 за реєстровим №3-155, згідно якого спадкоємцем всього рухомого або нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] є [PERSON] (а.с. 128 т. 1). Приватним нотаріусом Яровою Н.Г. виявлено, що у Спадковому реєстрі станом на 14.03.2024 вже наявний заповіт, але який був відсутній 03.11.2024, складений 17.03.2020, під номером запису 65689185 (а.с. 131 132 т. 1). Зважаючи на суперечність цих відомостей приватним нотаріусом Яровою Н.Г. подано запит до державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. щодо наявності або відсутності вказаного заповіту. Листом від 20.03.2024 за № 732/01-16 завідувачем Третьої дніпровської державної нотаріальної контори надано відповідь, якою повідомлено, що заповіт від 17.03.2020 за реєстровим № 23-155 щодо такого спадкодавця як [PERSON] не посвідчувався, за № 65689185 у Спадковому реєстрі зареєстровано заповіт за іншою особою (а.с. 135 т. 1). 16.04.2024 нотаріусом Яровою Н.Г. направлено запит до Дніпропетровської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про надання інформації про те, чи було несанкціоноване втручання в Державний Спадковий реєстр. На запит приватного нотаріуса Ярової Н.Г. Дніпропетровською філією ДП «Національні інформаційні системи» листом від 24.04.2024 за № 1729/29-08 повідомлено про відсутність несанкціонованого втручання у Спадковий реєстр (а.с. 140 142 т. 1). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. від 25.06.2024 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії виданні свідоцтво про право на спадщину за законом на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку та 23/27 частки житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки під час вчинення нотаріальних дій нотаріус обов`язково використовує відомості, єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них, у зв`язку з тим що відомості з Державного спадкового реєстру різняться у даному випадку не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за вищевказане нерухоме майно (а.с. 146 т. 1). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Ярової Н.Г. від 25.06.2024 [PERSON] також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з цих же підстав (а.с. 150 т. 1). Крім того, на вимогу суду надійшли такі докази. Листом Дніпропетровської філії ДП «Національні інформаційні системи» від 03.10.2024 надано виписку - інформацію із Спадкового реєстру стосовно заповітів, пошук щодо яких здійснювався за наступними параметрами, а саме: ПІБ заповідача - [PERSON] , [INFO] , станом на 16.09.2024 (а.с. 153 154 т. 1). 28.07.2008 за зареєстровано заповіт № 3106 приватним нотаріусом Фаст Л.Д. № у спадковому реєстрі 45168122, заповідач \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ; 17.03.2020 зареєстровано заповіт № 3-155 Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою реєстратор, [PERSON] , № у спадковому реєстрі 65689185, заповідач [PERSON] , [INFO] ; 10.07.2023 виправлення (редагування) заповіту № 3-155 Васильківською державною нотаріальною конторою, реєстратор Здор Л.В., № у спадковому реєстрі 65689185, заповідач [PERSON] , [INFO] ; 19.12.2023 виправлення (редагування) заповіту № 3-155 Першою криворізькою державною нотаріальною конторою, реєстратор Нежигай Н.О., № у спадковому реєстрі 65689185, заповідач [PERSON] , [INFO] (а.с 154 т. 1). Від державного нотаріуса Третьої Держаної нотаріальної контри Демуш Є.В. надана відповідь листом від 23.09.2024 про те, що оскільки в ухвалі суду не зазначена дата звернення [PERSON] до нотаріальної контори, нотаріус не пам`ятає, чи посвідчувався нею особисто заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , зокрема, на ім`я [PERSON] , [INFO] чи на ім`я будь- яких інших осіб. Для уточнення цього питання прошу вказати дату посвідчення заповіту від імені [PERSON] . Також нотаріусом вказано, що 17 березня 2020 року за реєстровим № 3-155 нею був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] (бланк нотаріального документу НОК475513); 17 березня 2020 року про посвідчення заповіту 17 березня 2020 року за реєстровим № 3-155 від імені [PERSON] , Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою були внесені дані до Спадкового реєстру, які передбачено Положенням Про спадковий реєстр, а саме: дата посвідчення заповіту, реєстровий номер, бланк, ПІБ, дата народження, місце народження, РНКОПП заповідача - [PERSON] , [INFO] , місце народження: с. Поливанівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, РНКОПП заповідача відсутній за релігійними переконаннями; Нотаріусом Демуш Євгенією Вячеславівною до Спадкового реєстру ніяких змін до відомостей про заповіт від 17 березня 2020 року за реєстровим № 3-155, не вносились. Про використання відомостей про заповіт дізналась зі звернення правоохоронних органів (а.с. 156 т. 1). Позивачка вважає, що наданий [PERSON] заповіт має ознаки недійсності внаслідок відсутності волевиявлення [PERSON] на його складання. Фактично заповіт підроблений з метою заволодіння майном померлих та перешкоджання в оформленні спадкових прав позивачем, внесення недостовірних відомостей до Спадкового реєстру, що унеможливлює для позивачки прийняття спадщину за законом після померлої двоюрідної сестри. 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У даній справі судом встановлено, що оспорюваний заповіт від 17.03.2020 за № 3-155 щодо спадкового майна [PERSON] ніколи не вчинявся як правочин, не підписувався, а фактично є підробленим документом. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Позивачка звернулась із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписувала оспорюваний заповіт, його умови не погоджував, його волевиявлення не було вільним. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту. Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому оспорюваний у цій справі заповіт від 17.03.2020 є нікчемним в силу вимог закону. З урахуванням наведеного, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність. Тому відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним. З урахуванням викладеного, позовні вимоги у цій частині - про визнання заповіту недійсним не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про визнання права власності у порядку спадкування Водночас, позивачкою заявлена вимога про визнання за нею права власності у порядку спадкування, що є належним способом захисту у даному випадку. Верховний Суд неодноразово виказував позицію про те, що оскільки нікчемність правочину має абсолютний ефект і діє щодо всіх, то розумна і обачна особа внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидної підстави для кваліфікації відповідного правочину як нікчемного. У постанові від 08.02.23 №359/12165/14-ц КЦС Верховний Суд зазначив, що суди не врахували, що суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Відтак, суд ураховуючи, що нікчемний заповіт не породжує правових наслідків, розглядає вимогу про визнання права власності у порядку спадкування за чинним заповітом та за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Позивачка є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] . Відповідач [PERSON] заяв у встановлений законом термін про вступ у спадщину не подавав. Враховуючи волю заповідача, таке тлумачення статті 1275 ЦК України дозволяє усунути конкуренцію між спадкуванням за заповітом та за законом, оскільки ніхто не може бути одночасно спадкоємцем за законом та за заповітом відносно спадкової маси, охопленої заповітом. Якщо призначені кілька спадкоємців за заповітом і той або інший з них відмовляється від прийняття своєї частини або, взагалі, вибуває. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 цього ж кодексу визначає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови, нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою приватного нотаріуса позивачці відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії, з огляду на наявність у Спадковому реєстрі підроблених відомостей про заповіти на іншу особу. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно («existing possessions»). В даному випадку предметом спору є захист права позивачки на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Суд, з`ясувавши обставин справи, вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на нерухоме майно. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені, відповідачі не визнали їх у першому судовому засіданні, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 16351,20\~грн (а.с. 8 т. 1), по 8175,60\~грн із кожного. Щодо правничої допомоги. Витрати на правничу допомогу можуть бути розподілені шляхом ухвалення додаткового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial