Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

У березні 2025 року представник Пархомчук С.В. в інтересах ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивує тим, 11.07.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №2122734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Згідно договору позичальнику [PERSON] надано грошові кошти в сумі 4000 грн з терміном кредитування 14 дні, стандартна процентна ставка 1,90 %. 24.12.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-24122001 до умов ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24.12.2021 року до договору факторингу №02-24122001 ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника існує заборгованість в сумі 11874 грн, яка складається з: 4000,00 грн - простроченої заборгованості за сумою кредиту та 7874,00 грн - заборгованості за процентами. Посилаючись на нормативне врегулювання правовідносин, пов`язаних із підставами набуття цивільних прав та обов`язків, зокрема у зв`язку з укладенням договору кредиту у передбачений Законом України «Про електронну комерцію» спосіб шляхом використання електронного ідентифікатора, пов`язані із цим зобов`язання у вигляді повернення суми кредиту та нарахованих відсотків, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості 11874 грн, судові витрати зі сплати судового збору, а також витрат на правничу допомогу в сумі 10500 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.04.2025 року відкрито провадження у даній цивільній справи, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 року №4273-IX, який набрав чинності 25.04.2025 року, з 30.04.2025 року змінено найменування Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на Новокодацький районний суд міста Дніпра. 07.05.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява представника позивача ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» Перхомчука С.В. про розподіл/відшкодування судових витрат в якій прохав стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 500,00 грн. 01.09.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що згідно з кредитним договором №2122734 від 11.07.2021 року кредитні кошти надавались на строк 14 днів з моменту їх отримання. Тобто починаючи з 26.07.2021 року починається перебіг позовної давності. На підставі зазначеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Представник позивача ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» Пархомчук С.В. в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на електронну адресу суду надав чергову заяву про відкладення розгляду справи за станом здоров`я. Проте, суд зазначає, що заява про відкладення розгляду справи [PERSON] надавалася неодноразово, будь-яких доказів поважності неявки до суду відповідачем надано не було, у зв`язку з чим суд вважає причину неявки відповідача неповажною, тому не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладання. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Виходячи з вищезазначеного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, обізнаність її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд, відповідно до ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 11.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір № 2122734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно з умовами зазначеного Кредитного договору вказана фінансова установа надала відповідачу кредит у розмірі 4000 грн строком на 14 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % в день (а.с.19-31). Оглядом вказаного договору судом встановлено, що останній з боку позичальника підписано за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]» 11.07.2021 09:42:07. Направлення ТОВ «Лінеура Україна» відповідачу одноразового ідентифікатора «[NUMBER]» на номер мобільного телефону [NUMBER] , підтверджується копією довідки про ідентифікацію (а.с. 35). Судом також встановлено, що зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача відбулось через систему іРay.ua, на підставі укладеного договору про переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення». Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, внесене в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія ФК № 342 від 02.10.2012 року) та отримало Ліцензію Національного банка України. За інформацією в листі ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення», відповідно до Договору № 2122734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.07.2021 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 4000 грн, шляхом зарахувань кредитних коштів на платіжну картку відповідача, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі іРay.ua - 97244969, призначення платежу: Зарахування 4000 грн на карту [NUMBER] (а.с.48). Матеріалами справи також підтверджено, що повноваження ТОВ «Лінеура Україна» щодо надання послуг кредитування підтверджуються відомостями, що містяться у Свідоцтві про реєстрацію фінансової установи, виданому Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 394 від 19.03.2019 року та розпорядженні, виданого Національною комісією, що здійснює Державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Судом також встановлено, що 24.12.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено Договір факторингу № 02-24122001, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.41-47). Згідно з Реєстром боржників до Договору факторингу № 02-24122001 від 24.12.2021 року, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за Договором № 2122734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.07.2021 року (а.с.34). 10.01.2022 року ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» повідомило [PERSON] про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором, шляхом поштового відправлення відповідачу (а.с. 32), яка відповідачем залишена без відповіді та задоволення. Згідно з Випискою з особового рахунка за кредитним договором № 2122734, станом на 04.12.2024 року заборгованість складає 11874,00 грн та включає в себе: 4000,00 грн прострочене тіло; 7874,00 грн прострочені відсотки (а.с.33). При цьому суд враховує, що відповідачем не заперечується факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та користування ними. З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями статей 3, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст.3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Отже, договір за №2122734 від 11.07.2021 року між первісним кредитором та відповідачем підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Крім цього, у вищевказаному договорі та додатку до нього наявна інформація про умови кредитування, зокрема порядок та умови надання кредиту, строк дії договору, процентна ставка за користування кредитом та порядок повернення кредиту. Суд звертає увагу на те, що станом на момент розгляду справи кредитний договір недійсним не визнавався. Таким чином, ТОВ «Лінеура Україна» виконало вимоги укладеного між ним та відповідачем кредитного договору та надало відповідачу кредитні кошти, що не спростовано відповідачем. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про доведеність укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» (первісним кредитором) та відповідачем у справі [PERSON] вказаного правочину. За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Нормами ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Досліджені в ході судового розгляду наявні у справі докази на переконання суду у своїй сукупності є достатніми для підтвердження тієї обставини, що відповідач на підставі Договору кредиту № 2122734 отримав у користування кредитні грошові кошти та допустив прострочення грошових зобов`язань із повернення кредиту. Достовірність цих доказів не викликає у суду сумнівів. Дані обставини не спростовано. Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2122734 від 11.07.2021 року в розмірі 4000,00 грн є правомірними та підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Як встановлено судом, згідно з п.1.3 кредитного Договору, строк кредиту становить 14 днів, тобто до 25.07.2021 року. Клієнт підписуючи цей договір, дає згоду на його автопролонгацію ще на 15 календарних днів (п.4.2.2). Відповідно до п.1.4 стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день. Тобто, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється виключно в межах строку кредиту, що передбачено, окрім ст. 1048 ЦК України, і самим Договором. Будь-яких заперечень щодо факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем суду не надано, розмір заборгованості по тілу кредиту визнається. В зв`язку із цим суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі 7874 грн, підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає до стягнення відсотки на користь позивача в розмірі 2204 грн нараховані за 45 днів кредитування (4000,00 грн х 29 днів (14 днів згідно п. 1.3 + 15 днів автопролонгація згідно п.4.2.2) х 1,90% = 2204 грн). Відтак загальна сума відсотків що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, який набув права вимоги за даним кредитним договором становить 2204 грн. Щодо клопотання відповідача про застосування до позовних вимог ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)). Судом встановлено, що договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2122734 було укладено 11.07.2021 року строком на 14 днів тобто до 25.07.2021 року, а позивач звернувся в суду з цим позовом 26.02.2025 року. Разом з тим, Законом №540-IX від 30 березня 2020 року розділ Прикінцеві та Перехідні положення ЦК доповнено п.12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383. Таким чином, в період з 12.03.2020 по 01.07.2023 було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 вказав, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. З огляду на викладене, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає, оскільки перебіг позовної давності, визначений Кодексом, зупинено на строк дії карантину, а згодом і воєнного стану, тобто, строк позовної давності не закінчився. Отже, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1265,67 грн (6204 грн х 2422,40 грн / 11874 грн = 1265,67 грн). Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі №910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19). До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, укладений з адвокатом Пархомчук С.В.; довіреність від 30.12.2024 року на представництво інтересів ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» адвокатом Пархомчук С.В.; акт про отримання правової допомоги від 05.05.2025 року, згідно з яким адвокат Пархомчук С.В. надав ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» наступну правничу допомогу: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та [PERSON] в рамках кредитного договору № 2122734 від 11.07.2021 тривалістю 1 година вартістю 2000 грн, складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів, додатків до позовної заяви), моніторинг та аналіз судової практики тривалістю 2,5 години вартістю 5000 грн, інші клопотання, заяви до суду, вкладення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи тривалістю 1,5 години вартістю 3000 грн, канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції вартістю 500 грн. Вартість виконаних робіт оцінено 10500,00 грн. Клопотання про зменшення судових витрат на правову допомогу не надходило. Оскільки [PERSON] не заявлено клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, суд не знаходить правових підстав самостійно ініціювати втручання у договірні відносини між позивачем та його адвокатом та зменшувати такі витрати без волевиявлення відповідача, тому ця сума підлягає стягненню з останньої пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 5486,10 грн (6204 грн х 10500 грн / 11874 грн = 5486,10 грн).

Outcome: partial