Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

13 травня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», інтереси якого представляє адвокат Таран Владислава Анатолійович до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.12.2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» укладено кредитний договір № 011/10892/01315768. ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» порушено умови кредитного договору в частині своєчасного та належного виконання зобов`язань по сплаті тіла кредиту та відсотків, внаслідок чого за позичальником виникла прострочена заборгованість. Зокрема, станом на 17.02.2025 року сума заборгованості становить: 731420,70 гривень - основної заборгованості за кредитом (тіло), 41377,15 гривень - заборгованість за відсотками. 20.02.2025 року на адресу ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» було направлено вимогу №188/2/150 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 011/10892/01315768 від 10.12.2021 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №011/10892/01315768/П від 10.12.2021 року. Відповідно до п. 1.1. договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за цим договором забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до ст.\~625\~ЦК України сум тощо. Пунктом 1.2. договору поруки встановлено, поручитель відповідає перед кредитором за виконання забезпечених зобов`язань у тому ж обсязі, що і позичальник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов`язань. На початку 2025 року з [PERSON] проводилися зустрічі для врегулювання простроченої заборгованості перед банком, але за період проведення переговорів від [PERSON] не було отримано чіткого плану та сум погашення заборгованості. З початку лютого 2025 року банком було розпочато претензійну позовну роботу, а саме: 12.02.2025 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 011/10892/01315768 від 10.12.2021. Вимога про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №011/10892/01315768 від 10.12.2021 не виконана. 26.02.2025 року позивачем подано заяву про забезпечення позову до подачі позовної заяви. 03.03.2025 року ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 908/491/25 заяву про забезпечення позову залишено без розгляду. 03.03.2025 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором №011/10892/01315768 від 10.12.2021. 18.03.2025 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕІН-ТРЕЙД» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №011/10892/01315768 від 10.12.2021 року в розмірі 772797,85 гривень. Позовна заява разом з додатками була направлена [PERSON] в його електронний кабінет. 24.03.2025 року Господарським судом Запорізької області відкрито провадження у справі №908/667/25 за вищевказаним позовом. 07.05.2025 року Господарським судом Запорізької області ухвалено рішення, яким задоволено вимогу банку в стягненні заборгованості по кредитному договору №011/10892/01315768 від 10.12.2021 з ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» та [PERSON] . Враховуючи зазначене, позивач вважає, що всі дії [PERSON] пов`язані з відчуження власного майна спрямовані на штучне зменшення власної платоспроможності перед банком та унеможливлення виконання судового рішення. Листом від 28.04.2025 ГСЦ МВС повідомив, що проведена перереєстрація зазначених транспортних засобів на нового власника по договорами дарування, а саме: 1. Вантажний тягач MAN 23.414, 11967, (2001 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування, укладений в ТСЦ 2342, № 2342/2025/5185063 від 04.03.2025; 2. Вантажний тягач DAF, TE 95 XF 430, 12580, (2004 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184295 від 04.03.2025; 3. Контейнеровоз Groenewegen XL 962, (1985 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184560 від 04.03.2025; 4. Напівпричіп/контейнеровоз Schmitz Cargobull S01, (1999 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладеного в ТСЦ 2343, №2343/2025/5184898 від 04.03.2025; 5. Напівпричіп фургон WIELTON NS34F, (2005 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184822 від 04.03.2025; 6. Вантажний тягач MAN 26.362, 11967, (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5185627 від 05.03.2025; 7. Причіп KRONE AZT 24, (1986 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування. Дане рухоме майно було перереєстровано з [PERSON] на [PERSON] . Позивач вважає, що відчуження [PERSON] вантажного тягача MAN 26.362, [NUMBER] , (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] , на користь іншого власника ( [PERSON] ) на підставі договору дарування у період виникнення простроченої заборгованості та підготування/формування/пред`явлення Банком до суду позову про стягнення з нього заборгованості є фраудаторним правочином, тобто таким, який укладено з метою уникнення відповідальності перед кредитором - АТ «Райффайзен Банк». Тобто, після направлення вимоги за договором поруки, подачі заяви про забезпечення позову від 27.02.2025 року та постановлення ухвали про залишення без розгляду заяви про забезпечення позову від 03.03.2025 року, з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань як поручителя перед Банком, задля приховання належного йому на праві власності майна, [PERSON] безоплатно подарував вантажний тягач MAN 26.362, [NUMBER] , (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] своєму брату [PERSON] . Отже перереєстрація рухомого майна 04.03.2025 дає достатні підстави вважати, що [PERSON] укладаючи договір дарування діяв задля ухилення від виконання своїх договірних зобов`язань. Просить визнати недійсним договір дарування №2343/2025/5185627 від 05.03.2025 року щодо відчуження транспортного засобу, а саме: вантажного тягача MAN 26.362, [NUMBER] , (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» сплачений судовий збір в розмірі 2442,40 гривень. Представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про визнання позовних вимог, проти ухвалення рішення не заперечував, просив суд вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про визнання позовних вимог, проти ухвалення рішення не заперечував, просив суд вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятоїстатті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 722 ЦК Українивстановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до частини другої статті 719ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61/2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі\~України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі№ 910/8357/18). Судом встановлено, що 10.12.2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» укладено кредитний договір № 011/10892/01315768. ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» порушено умови кредитного договору в частині своєчасного та належного виконання зобов`язань по сплаті тіла кредиту та відсотків, внаслідок чого за позичальником виникла прострочена заборгованість. Зокрема, станом на 17.02.2025 року сума заборгованості становить: 731420,70 гривень - основної заборгованості за кредитом (тіло), 41377,15 гривень - заборгованість за відсотками. 20.02.2025 року на адресу ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» було направлено вимогу № 188/2/150 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 011/10892/01315768 від 10.12.2021 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №011/10892/01315768/П від 10.12.2021 року. Відповідно до п. 1.1. договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за цим договором забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до ст.\~625\~ЦК України сум тощо. Пунктом 1.2. договору поруки встановлено, поручитель відповідає перед кредитором за виконання забезпечених зобов`язань у тому ж обсязі, що і позичальник, в порядку та строки, визначені кредитним договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов`язань. 20.02.2025 року на адресу ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» направлено вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 011/10892/01315768 від 10.12.2021 року. 12.02.2025 року на адресу [PERSON] було направлено вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 011/10892/01315768 від 10.12.2021 року. Вимоги про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором залишилися без виконання. 18.03.2025 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕІН-ТРЕЙД» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №011/10892/01315768 від 10.12.2021 року в розмірі 772797,85 гривень. Позовна заява разом з додатками була направлена [PERSON] в його електронний кабінет. 24.03.2025 року Господарським судом Запорізької області відкрито провадження у справі №908/667/25 за вищевказаним позовом. 07.05.2025 року Господарським судом Запорізької області ухвалено рішення, яким задоволено вимогу банку в стягненні заборгованості по кредитному договору №011/10892/01315768 від 10.12.2021 з ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» та [PERSON] . Листом від 28.04.2025 ГСЦ МВС повідомив, що проведена перереєстрація зазначених транспортних засобів на нового власника по договорами дарування, а саме: 1. Вантажний тягач MAN 23.414, 11967, (2001 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування, укладений в ТСЦ 2342, № 2342/2025/5185063 від 04.03.2025; 2. Вантажний тягач DAF, TE 95 XF 430, 12580, (2004 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184295 від 04.03.2025; 3. Контейнеровоз Groenewegen XL 962, (1985 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184560 від 04.03.2025; 4. Напівпричіп/контейнеровоз Schmitz Cargobull S01, (1999 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладеного в ТСЦ 2343, №2343/2025/5184898 від 04.03.2025; 5. Напівпричіп фургон WIELTON NS34F, (2005 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5184822 від 04.03.2025; 6. Вантажний тягач MAN 26.362, 11967, (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування укладений в ТСЦ 2343, № 2343/2025/5185627 від 05.03.2025; 7. Причіп KRONE AZT 24, (1986 року випуску), № шасі [NUMBER] за договором дарування. Дане рухоме майно було перереєстровано з [PERSON] на [PERSON] . Згідно договору дарування транспортного засобу №2343/2025/5185627 від 05.03.2025, укладеному в Територіальному сервісному центрі № 2343 РСЦ ГСЦ МВС в м. Запоріжжя [PERSON] передав безоплатно (подарував) у власність [PERSON] транспортний засіб вантажний тягач MAN 26.362, 11967, (1988 року випуску), № шасі [NUMBER] Сторонами не заперечується та підтверджується, що вищевказаний позов заявлено позивачем в зв`язку із неповерненням відповідачем коштів, отриманих відповідно до кредитного договору №011/10892/01315768 від 10.12.2021 року та договору поруки №011/10892/01315768/П від 10.12.2021 року. Отже, судом беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] на час укладання договору дарування транспортного засобу мав непогашені боргові зобов`язання перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк». Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідачі визнали позовні вимоги у повному обсязі, на підтвердження чого надали відповідні заяви. Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд враховує наступне: на час його укладання відповідач [PERSON] мав непогашені боргові зобов`язання щодо повернення коштів перед позивачем; майно відчужене на підставі безоплатного договору; відповідач [PERSON] був обізнаний щодо боргових зобов`язань [PERSON] , що підтверджується заявою про визнання позовних вимог та ним не заперечується, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог; майно відчужене на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме братом відповідача; такі дії щодо укладення договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів; відчуження належних відповідачу транспортних засобів за спірним договором дарування зменшує платоспроможність відповідача. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження транспортних засобів відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД». Відповідно, договір дарування, вчинений відповідачем [PERSON] в період наявності непогашеного боргу, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17). При цьому та обставина, що правочин реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. За таких обставин суд дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи зазначене, оспорюваний в цій справі договір підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк» задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК Україниу разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, відповідно до вимог ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 1221,20 гривень, сплаченого при поданні позову, у зв`язку з чим з відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1221,20 гривень в рівних частинах по 610,60 гривень.

Outcome: approved