Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування обтяження нерухомого майна, припинення права власності. Зазначали, що 15.01.2021 [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до якого заповів все належне йому майно позивачам. [INFO] [PERSON] помер. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла квартира [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру 24.09.2018 було перереєстровано за [PERSON] на підставі договору довічного утримання та на неї накладено обтяження, номер запису обтяження 28057999. За життя [PERSON] звернувся до суду з позовом до Подільського районного суду м. Києва про розірвання договору довічного утримання, оскільки [PERSON] не виконував свої зобов`язання за договором. Відповідно до заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання задоволено, договір довічного утримання, укладений між [PERSON] до [PERSON] 24.09.2018 розірвано. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 04.10.2023 заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021 залишено без змін. Після ухвалення рішення вони звернулися до нотаріуса з завами про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено у видачи свідоцтв про право на спадщину, оскільки згідно даних Державного реєстру речових прав власності на квартиру [ADDRESS] право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] . Посилаючись на зазначені обставини, просили скасувати обтяження нерухомого майна за договором довічного утримання від 24.09.2018 - квартири [ADDRESS] , припинити право власності [PERSON] на вказану квартиру, скасувати запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . У судове засідання представник позивачів не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів. Відповідач у судове засідання не з`явився, відповідно до ст. 128 ЦПК України був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Прокудін В.В у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] 15.01.2021 склав заповіт на все своє майно на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. 17.03.2023, 01.12.2023, 01.12.2023 були винесені постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій - у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно. Обґрунтовуючи зазначені постанови приватний нотаріус Прокудіна В.В. вказувала на те, що за даними Державного реєстру прав власності право власності на зазначену квартиру зареєстровано за іншою особою, а тому квартира не входить до складу спадкового майна [PERSON] . Установлено, що 24.09.2018 між [PERSON] (відчужувач) і [PERSON] (набувач) було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передано у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на зазначену квартиру було зареєстровано державним реєстратором - державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, 24.09.2018 за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 24.09.2018. Крім того, застосовано обтяження - заборона нерухомого майна. Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 ЦК України). Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Як установлено, відповідно до заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.10.2023, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений між [PERSON] і [PERSON] 24.09.2018. Правові наслідки розірвання договору довічного утримання визначені статтею 756 ЦК України. Відповідно до заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021 підставою розірвання договору довічного утримання було невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором довічного утримання перед [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Основними засадами судочинства є - обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є - обов`язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021 набрало законної сили. В силу норм ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання з підстав неналежного його виконання набувачем, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. При цьому, підставою для припинення права власності на майно набувача та набуття цього права на майно відчужувачем і є судове рішення про розірвання договору довічного утримання. Доказів того, що позивачі, як правонаступники [PERSON] зверталися з вимогою про виконання зазначеного рішення у примусовому порядку до державної виконавчої служби чи до приватного виконавця суду не надано, не надано позивачами доказів того, що відповідач ухиляється від добровільного виконання рішення суду. Як і не надано суду доказів того, що позивачі зверталися до державної нотаріальної контори чи до приватного нотаріуса з вимогою про внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2021. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю, оскільки позивачі у порядку статті 81 ЦПК України не обґрунтували та не надали будь-яких доказів, що саме діями відповідача було порушено їх право на спірну квартиру, не довели наявність причинного зв`язку між їх цивільним правом та діями відповідача, не підтвердили доказами вчинення протиправних дій відповідачем.

Outcome: dismissed