Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Йому на праві власності належало 7/12 частин цієї квартири, а саме: 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.11.1997 року Дніпропетровським вагоноремонтним заводом ім. С.М. Кірова м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 100 від 27.11.1997 року, та 1/4 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 листопада 2023 року Четвертою дніпровської нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2303. [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті він залишився сам на сам зі своїм горем і проблемами одинокої людини похилого віку. Щоб бути ближче до своєї дочки [PERSON] , маючи надію, що остання догляне його до смерті, він подарував їй свою частину квартири [ADDRESS] , уклавши договір дарування від 04.11.2023 року, який посвідчений Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2302. Але його сподівання на спокійну старість не виправдалися: в кінці лютого 2024 року [PERSON] разом зі своїм співмешканцем стала його виганяти з будинку, пояснюючи, що вони планують продати будинок. Він проти цього заперечив, відмовившись виїжджати з будинку. Через це між ним і співмешканцем його дочки сталася бійка, була викликана поліція та складений протокол. Позивач відзначає, що через свій похилий вік і безпорадний стан він не розумів, який документ підписав, помилився щодо правової природи правочину. Насправді бажав скласти заповіт або договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки йому 73 роки, він потребує постійної сторонньої допомоги та підтримки, а дочка постійно зайнята влаштуванням свого особистого життя. Позивач вважає, що відповідач ввела його в оману щодо правової природи договору. Наміру дарувати частину квартири, в якій проживає, він не мав. Договір дарування був укладений ним під впливом тяжкої обставини: передчасної втрати дружини, самотності, безпомічного стану, а також через довіру своїй дочці. За цих підстав позивач просить визнати недійсним договір дарування 7/12 частин квартири [ADDRESS] , укладений 04 листопада 2023 року між ним і [PERSON] . Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року зазначену цивільну справу було передано за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою цього ж суду від 15 травня 2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що [INFO] померла дружина його батька [PERSON] . Після її смерті батько звернувся до неї за порадою, що йому робити. Вона порадила батьку оформити документи про прийняття спадщини. Для цього були необхідні додаткові документи, що оплачуються, на які він коштів не мав, так як онук [PERSON] [PERSON] викрав його речі та розпорядився коштами. Вона допомогла батькові, в тому числі фінансово, оформити відповідні документи. Також вона допомогла батьку оформити нову пенсійну картку. Батько запропонував оформити договір дарування. Батько скаржився, що [PERSON] неодноразово крав його речі. Тому вона запропонувала батьку продати частину квартири та жити разом із нею в її житлі. Батько погодився. Вона допомогла зібрати для цього документи. Але згодом батько відмовився від продажу частини квартири та проживання з нею, пояснивши, що залишиться в житлі, де буде проживати з іншою жінкою Людмилою. Вона проти цього не заперечувала. Домовилися, що батько буде сплачувати комунальні послуги. Проте борги накопичувалися. Батько пояснив, що оскільки частина квартири оформлена на неї, то це її обов`язок сплачувати борги та комунальні послуги. Коли вона приїхала до батька, щоб подивитися показання лічильників, між ними відбулася сварка, під час якої батько погрожував та виганяв її, через що була викликана поліція. На думку відповідача, на батька впливає його нова співмешканка. Отже, просила в задоволенні позову відмовити та не стягувати з неї судові витрати, так як на її утриманні знаходиться мати-пенсіонер та син, який навчаться в університеті. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - завідуючою Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори була надана заява про розгляд справи без участі, в якій просить винести рішення на розсуд суду. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом установлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] . Позивач зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.11.1997 року Дніпропетровським вагоноремонтним заводом ім. С.М. Кірова м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 100 від 27.11.1997 року, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 листопада 2023 року Четвертою дніпровської нотаріальною конторою за реєстровим № 3-2303, позивачу належали на праві власності 7/12 частини цієї квартири - [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2824589312020). Співвласником іншої частини цього майна є [PERSON] . [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] . 04 листопада 2023 року між позивачем [PERSON] (дарувальник) і відповідачем [PERSON] (обдаровувана), яка доводиться йому дочкою, був укладений договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. у реєстрі за № 3-2304. Згідно з цим договором позивач подарував відповідачу належні йому 7/12 частин квартири [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом зазначена квартира має загальну площу 82 кв.м., житлову площу 56,7 кв.м., складається з коридору, санвузлу, чотирьох житлових кімнат, кухні. Згідно з п. 3 Договору дарування цей дар сторони оцінили в 50\~000 грн. Заявивши позовні вимоги про визнання договору дарування 7/12 частин квартири [ADDRESS] недійсним, позивач зазначає, що зазначений правочин не відповідав його справжній волі. Зокрема позивач посилається на те, що він помилився у правовій природі правочину, так як наміру дарувати належну йому частину квартири не мав, натомість цього бажав скласти заповіт або договір довічного утримання, адже через свій похилий вік потребує постійної сторонньої допомоги та сподівався, що дочка його догляне; відповідач, якій він довіряв, ввела його в оману щодо правової природи правочину; договір дарування був укладений ним під впливом тяжкої обставини: передчасної втрати дружини, самотності, безпомічного стану. При вирішенні спору між сторонами суд керується наступним: Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Зокрема зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Згідно з частиною третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 717 ЦК України\~визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначенні у статті 229 ЦК України. Так, згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року у справі № 731/43/21 (провадження № 61-18990св21) зазначено, що тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність, властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті\~229 ЦК України\~повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Отже, для визнання недійсним правочину на підставі статті 229 ЦК України особа повинна довести належними і допустимими доказами наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 червня\~2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/18, від 3 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі\~№ 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20, кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо. Суд ураховує, що на час укладання договору дарування позивач досяг 72-х років, був вдівцем, тобто самотньою особою похилого віку та потребував сторонньої допомоги. Квартира, яка належала позивачу на праві спільної часткової власності та яка є предметом договору дарування, була та залишається єдиним житлом позивача. Натомість відповідач подарованою їй квартирою не користується та ніколи не користувалася. Це нерухоме майно фактично їй не передавалося та залишилося у володінні та користуванні позивача. Отже, дії сторін свідчать, що, укладаючи договір дарування, позивач наміру передавати своє нерухоме майно у власність відповідачки не мав, що підтверджується подальшим постійним проживанням позивача в квартирі. Як зазначено позивачем у своєму позові, договір дарування своєї частки квартири був укладений ним у надії, що відповідач догляне його до смерті. При цьому сама відповідач у судовому засіданні підтвердила, що після смерті дружини батько потребував допомоги, тому виявив бажання оформити свою квартиру на неї, але після оформлення правочину відмовився залишити це житло, продовживши в ньому проживати, та між ними відбулася сварка з приводу цього нерухомого майна, зокрема сплати комунальних послуг. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти позову, відповідач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що, укладаючи договір дарування, позивач правильно розумів природу такого правочину, права та обов`язки, які виникають внаслідок його укладання, та, що волевиявлення позивача було направлено на безоплатне передання їй у власність належної йому квартири без вчинення нею на його користь будь-яких дій майнового та/або немайнового характеру. Отже, суд вважає доведеним, що під час укладення договору дарування позивач не мав волевиявлення на безоплатне передання у власність відповідачки частини квартири, яка є його єдиним житлом, помилився щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникають між ними внаслідок його укладання, залишають проживати в цьому житлі та розраховуючи на допомогу з боку відповідачки, що дає суду підстави вважати, що позивач фактично мав на меті укласти договір довічного утримання. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] необхідно задовольнити та визнати недійсним договір дарування 7/12 частин квартири [ADDRESS] , укладений сторонами 04 листопада 2023 року та зареєстрований у реєстрі за № 3-2304, як такий, що був укладений позивачем під впливом помилки. Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved