Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Представник позивача Глєбов Г.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», третя особа: Приватний виконавець Лиманський В.Ю. про захист прав споживачів. В обґрунтування\~позову зазначає,\~що 16.08.2021 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66530777, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса зареєстрованого за №199649 від 22.06.2021 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 24065,32 грн, в рамках якого було звернено стягнення на його заробітну плату та інші доходи. В примусовому порядку на користь відповідача з позивача було стягнуто 6601,05 грн в якості виконання виконавчого напису, та на користь третьої особи стягнуто 733,45 грн в якості основної винагороди приватного виконавця, та 1057,00 грн в якості витрат на проведення виконавчих дій. 25 квітня 2024 року рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області по цивільній справі 194/446/24, визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, відповідач безпідставно набув грошові кошти позивача та завдав своїми діями в силу ЗУ "Про захист споживачів" моральної шкоди, яка виражалася у душевних стражданнях, постійних стресах, поганому сні, тривогах, які позивач зазнала внаслідок арешту її рахунків, та довгого судового процесу відновлення своїх прав. Вона зверталася до відповідача з приводу повернення безпідставно набутих грошових коштів, але отримала усну відмову, письмову відповідь не надали. Просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 6\~601,05 грн, матеріальні збитки в розмірі 1\~709,45 грн, моральну шкоду в розмірі 4\~000,00 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти винесення заочного рішення. Представник відповідача ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача та з повідомленням причин неявки до суду не зверталися, відзиву на позовну заяву до суду не надали. Третя особа приватний виконавець Лиманський В.Ю. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 199649, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості за кредитним договором № 001-12791-040912 від 04 вересня 2012 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів», правонаступником якого є ТОВ «Фінпром маркет». На підставі виконавчого напису № 199649 від 22 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Луганської області Лиманським В.Ю. 16 серпня 2021 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 66530777. З повідомлення приватного виконавця виконавчого округу Луганської області Лиманського В.Ю. вбачається, що станом на 06.06.2024 року в межах виконавчого провадження 66530777 стягнуто з боржника [PERSON] грошові кошти у сумі 8391,50 грн, з яких: 1057,00 грн витрати провадження, 733,45 грн основна винагорода виконавця, 6601,05 грн перераховано стягувачу. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25.04.2025, яке набрало законної сили, виконавчий напис №199649, вчинений 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем про стягнення 24065,32 грн з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет», було визнано таким, що не підлягає виконанню. У відповідності до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних абоо спорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Частиною 1\~ст.15 ЦК України\~встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Норми ст.ст. 1212, 1215\~ЦК\~України визначено позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов - вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~ст.1212 ЦК України\~може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року у справі № 910/22513/17. Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст.1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до\~ст.1212 ЦК України\~у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Наведена правова позиція узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 06 жовтня 2021 у справі № 623/363/20. Відповідно довідки приватного виконавця Лиманського В.Ю., з [PERSON] стягнуто грошові кошти у сумі 8391,50 грн, з яких: 1057,00 грн витрати провадження, 733,45 грн основна винагорода виконавця, 6601,05 грн перераховано стягувачу. Аналіз ст.\~1212\~ЦК\~України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Отже, оскільки Тернівським міським судом Дніпропетровської області від 25.04.2024 року було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №199649 вчинений 22.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» грошових коштів в розмірі 24065,32 грн, то правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів з позивача у виконавчому провадженні ВП № 66530777, вважається такою, що відпала, що є підставою для повернення стягнутих грошових коштів позивачу у сумі 6601,05 грн, а тому суд, в межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо стягнення з відповідача витрат виконавчого провадження в сумі 1790,45 грн, з яких: 1057,00 грн витрати провадження, 733,45 грн основна винагорода виконавця, суд зазначає наступне. Згідно ч.1-3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Правовою підставою для отримання приватним виконавцем цих коштів є постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Як встановлено судом, відповідач не є набувачем стягнутих з [PERSON] грошових коштів в сумі 1790,45 гривень (1057,00 грн\~витрати на проведення виконавчих дій, 733,45 грн - сума основної винагороди приватного виконавця). Дані кошти є витратами виконавчого провадження, які перераховано на рахунок приватного виконавця, що свідчить про неможливість застосування вимог ст. 1212 ЦК України, та стягнення цих коштів з відповідача. Тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Також, суд зазначає, що ці витрати не є матеріальними збитками в розумінні ст. 1166 ЦК України, оскільки позивач не довів суду спричинення йому матеріальної шкоди внаслідок дій відповдача, а тому ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» не є належним відповідачем. З приводу позовних вимог щодо відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом частини другої\~статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За правилами\~ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~право споживачів на відшкодування моральної шкоди виникає тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» № 3390-VI від 19.05.2011, яким внесено зміни в положення пункту 5\~статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», що передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), визначено термін такої шкоди - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект (п. 6 ч. 1\~ст. 1 зазначеного Закону»). Таким чином, законом передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) та за умови, що така шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть у зв`язку з придбанням товару неналежної якості. Отже, законодавець розрізняє відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 23, 1167 ЦК України. Позивач в своїх позовних вимогах зазначив, що йому спричинена моральна шкода внаслідок дій відповідача у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», а не ст. 23, 1167 ЦК України, а тому він звільнений від сплати судового збору. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди саме в порядку, визначеному\~Законом України «Про захист прав споживачів», є безпідставними та не підлягають задоволенню, так як позивач не довів суду, що йому спричинена моральна шкода, яка виникла в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 6601,05 грн. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору то згідно ст. ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір» підлягає до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 645,22 грн.

Outcome: partial