Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у порядку представництва, котре згідно довіреності здійснює Алієва Нурай, засобами поштового зв`язку скерував у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, що надійшла та була зареєстрована в діловодстві 20.05.2025 року за вх. № 3360, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 42151-02/2024, укладеного ним з ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» 25.02.2024 року, у загальному розмірі 45 500 грн.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення до суду вищевказаної позовної заяви із однією вимогою майнового характеру, у розмірі 3 028 грн., позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.02.2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 42151-02/2024, котрий підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача [PERSON] , про що свідчить пункт 8 кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін. Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 кредитного договору, ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 14 000 грн., на умовах строковості (120 днів), зворотності, платності, а клієнт зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Дата погашення кредиту - 23.06.2024 року. Відповідно до пункту 1.6. кредитного договору, кошти кредиту надаються ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем [PERSON] ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» з метою отримання кредиту. Кредит вважається наданим в день перерахування ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, відповідно до пункту 1.6. кредитного договору. Підписанням кредитного договору відповідач [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» (пункт 7.6 кредитного договору), які розміщені на веб-сайті ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ». Приймаючи умови кредитного договору, відповідач [PERSON] підтвердив, що він повністю розуміє, погоджується і зобов?язується неухильно дотримуватися цих Правил, котрі є публічною пропозицією (офертою) у розумінні статей 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов?язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. 19.09.2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 19092024, у відповідності до умов якого ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» передає (відступає) позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до пункту 1.1. договору факторингу, фактор зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов?язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов?язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до пункту 1.2. договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього договору. Відповідно до реєстру боржників від 19.09.2024 року до договору факторингу № 19092024 від 19.09.2024 року, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 45 500 грн. з яких: 1) 14 000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 2) 31 500 грн. - заборгованість за процентами, - підсумовує ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» свій позов. Відповідач [PERSON] , у порядку представництва, котре здійснює адвокатка Захар`єва Я.В., сформувавши 13.06.2025 року документ у системі «Електронний суд», подав у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. За змістом відзиву зазначає, що, як вбачається із змісту позовної заяви, в якості доказу видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі, позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надано тільки лист ТзОВ «Універсальні платіжні рішення». Даний лист по факту не є платіжним дорученням, а також не містить ні даних одержувача, ні рахунку на який «зараховувались» кошти. Виписка по рахунку відповідача [PERSON] або будь-які інші платіжні документи, видані банківською установою, відсутні. Долучені документи не є первинними бухгалтерськими документами, складені в односторонньому порядку ТзОВ «Універсальні платіжні рішення», тож не можуть бути доказами видачі кредитних коштів, про що свідчить також й стала судового практика Верховного Суду. Отже, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не довів заявлених позовних вимог, що є його, а не відповідача [PERSON] , процесуальним обов`язком, передбаченим статтями 12, 13, 81 ЦПК України. Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 156/268/21. Зазначає, що враховуючи, що кредитний договір було укладено 25.02.2024 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», то положення пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» на ці правовідносини не поширюються, а проценти за користування кредитом не можуть бути нарахованими у розмірі більшому, ніж денна процента ставка, визначена у ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», тобто у розмірі, більшому ніж 1 % щоденно. Отже, є безпідставним нарахування до стягнення з боржника суми процентів, що нараховані понад 1 % в день. Підкреслює, що позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не довів порушення його прав з боку відповідача [PERSON] та наявність у нього права звернення до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості відсутні. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у порядку представництва, котре згідно довіреності здійснює Гончарук Д.Р., сформувавши 18.06.2025 року документ у системі «Електронний суд», подав у запропоновані судом строк та порядку відповідь на відзив на позовну заяву, за змістом якої зазначає, що порядок отримання кредитних коштів є наступним: вибирається сума коштів, яку позичальник бажає взяти у кредит, та строк, на який береться такий кредит; оформлюється заявка; обирається персональний логін і пароль для входу в особистий кабінет, при підписанні документів на телефонний номер клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці, електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи клієнта, при цьому, сторони домовилися, що всі документи щодо надання кредиту підписуються клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором; проводиться погодження та перевірка банківської карти; у разі прийняття рішення про отримання кредиту клієнт ознайомлюється з індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту в особистому кабінеті, у разі згоди із запропонованими умовами кредитування, клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора; отримуються кошти на розрахункову карту позичальника. Тобто, укладання угоди без заповнення заявки клієнтом є неможливим. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у кредитодавця, у зв`язку з чим, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі тими, які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача [PERSON] , оскільки такі документи є банківською таємницею, та відповідно до пункту 35 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. Крім того, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не має надати суду виписку з особового рахунку, оскільки положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року за № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а первісні кредитори, позивач не є банком України, отже на них дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються. Відповідач [PERSON] розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростував, не надав власний розрахунок наявної заборгованості, в цілому заперечивши позовні вимоги. Клопотання про проведення експертизи з метою визначення механізму і розміру нарахованих сум, що склали заборгованість, відповідач [PERSON] суду не заявив. Доказів про повернення кредитних коштів на умовах і в порядку, визначеними кредитними договорами, ані перед первісними, ані перед новим кредитором відповідач [PERSON] також суду не надав. Відповідачем [PERSON] при підписанні кредитного договору не було висловлено жодних заперечень або зауважень щодо умов та порядку нарахування відсотків, що свідчить про погодження ним всіх умов нарахування відсотків зазначеного договору. Тому, всі наведені твердження представниці відповідача [PERSON] - адвокатки Захар`євої Я.В., як і сама заява в цілому, являються викладенням суб`єктивних міркувань сторони відповідача щодо даної цивільної справи та намаганням уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідач [PERSON] , у порядку представництва, котре здійснює адвокатка Захар`єва Я.В., сформувавши 23.06.2025 року документ у системі «Електронний суд», подав у запропоновані судом строк та порядку заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вказує, що розрахунок заборгованості, складений позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», не є доказом наявності заборгованості, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6 16цс15) і не спростовано позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» при розгляді вказаної справи. Отже, позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів перерахування грошових коштів на користь відповідача [PERSON] , а також доказів наявності заборгованості саме в заявленому розмірі, які б відповідали вимогам процесуального закону, положенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року за № 22 та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів України». Враховуючи наведене, оскільки заявлена позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі - 31 500 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у 14 000 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів. У відповіді на відзив також не обґрунтовано правомірності нарахування відсотків. Враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечує наявність бору перед позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», надавати свій ти розрахунок заборгованості немає підстав. Окрім того, позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не подано належних доказів відступлення права вимоги у встановлений законом строк, які при цьому, мали бути у позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» одразу ж після укладення договору факторингу та акту приймання-передачі. Заяви та клопотання сторін у справі. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у порядку представництва, котре згідно довіреності здійснює Гончарук Д.Р., сформувавши документ в системі «Електронний суд», подав клопотання про витребування доказів, за змістом якого просить суд: 1) витребувати від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (код у ЄДРПОУ: 14360570; 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) інформацію щодо наявності у відповідача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку, відкритого у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на 25.02.2024 року; 2) витребувати від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (код у ЄДРПОУ: 14360570; 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) інформацію щодо належності у відповідача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку № [NUMBER] ; 3) витребувати від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (код у ЄДРПОУ: 14360570; 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 25.02.2024 року грошових коштів у розмірі 14 000 грн. за кредитним договором № 42151-02/2024. 02.09.2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання вимог ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 19.06.2025 року надав витребувану інформацію, зокрема, підтверджено, що емітовано на ім`я відповідача [PERSON] платіжні картки і на одну із них - 25.02.2025 року здійснено платіж у сумі 14 000 грн. (платник: IPAY_CREDIT_VISA1, Visa Direct). Будь-яких інших заяв та/чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 22.05.2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі та вирішено розглянути її у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження, у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 19.06.2025 року витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: 1) інформацію щодо наявності у відповідача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на 25.02.2024 року; 2) інформацію щодо належності у відповідача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку № [NUMBER] ; 3) інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 25.02.2024 року грошових коштів у розмірі 14 000 грн. за кредитним договором № 42151-02/2024. Інші процесуальні дії у цій справі не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з частинами 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача - [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що 25.02.2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 42151-02/2024, котрий підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача [PERSON] , про що свідчить пункт 8 кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін. Відповідно до пунктів 1.1. і 1.2. кредитного договору, ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 14 000 грн., на умовах строковості (120 днів), зворотності, платності, а клієнт зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Дата погашення кредиту - 23.06.2024 року. Відповідно до підпункту 1.4.1 цього договору, процентна ставка становить 2.5 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в пункті 1.2. цього договору. Відповідно до пункту 1.6. кредитного договору, кошти кредиту надаються ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем [PERSON] ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» з метою отримання кредиту. Кредит вважається наданим в день перерахування ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, відповідно до пункту 1.6. кредитного договору. Підписанням кредитного договору відповідач [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» (пункт 7.6 кредитного договору), які розміщені на веб-сайті ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ». Приймаючи умови кредитного договору, відповідач [PERSON] підтвердив, що він повністю розуміє, погоджується і зобов?язується неухильно дотримуватися цих Правил, котрі є публічною пропозицією (офертою) у розумінні статей 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов?язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору (копія міститься у справі, а. с. 5-10). Відповідно до повідомлення ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» від 30.01.2025 року № 3466_250130173229, 25.02.2024 року на відповідну маску платіжної карти, що відповідає реквізитам з кредитного договору, було здійснено успішний переказ коштів на суму 14 000 грн. (копія міститься у справі, а. с. 11 і 76). 19.09.2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 19092024, у відповідності до умов якого ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» передає (відступає) позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно пункту 1.1. договору факторингу, фактор зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов?язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов?язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Згідно пункту 1.2 договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього договору (копії містяться у справі, а. с. 12-17). Відповідно до реєстру боржників від 19.09.2024 року до договору факторингу № 19092024 від 19.09.2024 року, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 45 500 грн. з яких: 1) 14 000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 2) 31 500 грн. - заборгованість за процентами (копії містяться у справі, а. с. 18 і 86-88). Відповідно до розрахунку заборгованості ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» за кредитним договором № 42151-02/2024 від 25.02.2024 року, заборгованість відповідача [PERSON] станом на 19.09.2024 року становить 45 500 грн. і складається із заборгованості за кредитом - 14 000 грн. і заборгованості за відсотками - 31 500 грн.. При цьому, ним за 148 днів користування кредитом було сплачено 10 500 грн. заборгованості за процентами (копії містяться у справі, а. с. 19-21 і 77-79). Відтак, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», з урахування передачі ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» права вимоги за укладеним 19.11.2024 року договором факторингу № 19092024, виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві [PERSON] кошти за кредитним договором № 42151-02/2024 від 25.02.2024 у встановленому в договорі розмірі та на узгоджених між ними умовах, однак останній в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустив спірну заборгованість. При цьому, розмір спірної заборгованості за вищевказаним кредитним договором відповідачем не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитними договорами, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», іншими актами цивільного законодавства. Так, згідно з положеннями ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини. Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у ст. 11 цього Кодексу. Своєю чергою, системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Щодо укладення договору в електронній формі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Щодо цесії (переходу права вимоги, факторингу). Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України). Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Щодо відсотків/процентів. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частини 1-3 ст. 216 ЦК України). За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до пункту 17 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою. Згідно з статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року № 3498-ІХ (який набрав чинності 24.12.2023 року) внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою. Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Заразом, пунктом 17 Розділу IV Перехідних та прикінцевих положень цього закону встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Щодо первинних документів і розрахунків. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 200/564/18 вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 200/5647/18, від 25 травня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 752/14554/15-ц, від 31 травня 2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 194/329/15-ц, від 01 червня 2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 175/35/16-ц. Згідно із вказаною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Особові рахунки та виписки з них обов`язково мають складатися на паперових та/або електронних носіях. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (пункти 57, 59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, адже вони підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені відповідачем протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій. У постанові від 09 лютого 2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 464/3214/16 Верховний Суд виснував, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості. Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 200/5647/18, від 25 травня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 333/5483/20. Частиною 4 ст. 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року за єдиним унікальним номером справи 917/1739/17 зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду». Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи. Вочевидь, що між сторонами (з урахуванням правонаступництва позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі укладеного з ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» договору факторингу № 19092024 від 19.11.2024 року) було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору № 42151-02/2024, укладеним 25.02.2024 року, цей правочин, в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання його недійсним у встановленому порядку, створює презумпцію правомірності, у зв`язку з чим вказаний кредитний договір є обов`язковим для виконання їх сторонами, а зобов`язання за ним, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та його умов, натомість відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за вказаним кредитним договором, допущену заборгованість за ним у встановленому порядку не погашено. Водночас, судом було встановлено й те, що у договорі № 42151-02/2024 від 25.02.2024 року денна процентна ставка установлена на рівні 2,5%, що суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки, опісля внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» і набрання ними чинності, установлення в умовах кредитного договору умов, які передбачають денну процентну ставку вище 1% на день, а, тим паче, процентну ставку вище 1% на день, яка, за своєю суттю, є складовою денної процентної ставки, суперечить вимогам чинного законодавства. Цей закон набрав законної сили 24.12.2023 року, та, з урахуванням положень пункту 17 Розділу IV Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про споживче кредитування», до 21.04.2024 року розмір денної процентної ставки за договором № 42151-02/2024 від 25.02.2024 року становив 2,5 %, а з 22.04.2024 року по 23.06.2024 року (120-тий день договору) денна максимальна процентна ставка не могла перевищувати 1,5 %. Отже, відсоткова ставка, визначена в змісті позовної заяви у розмірі 2.5 % за користування споживчим кредитом впродовж усього строку кредитування, не відповідає умовам чинного законодавства. Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст. 203 й частин 1, 2 ст. 215 ЦК України, умови кредитного договору в частині, що суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемними. Договір № 42151-02/2024 від 25.02.2024 року строк кредиту за згодою сторін визначений з 25.02.2024 року по 23.06.2024 року. Відтак, період користування кредитними коштами за ставкою 2,5 % складає: з 25.02.2024 року по 21.04.2024 року - 57 день. Розрахунок процентів за користування кредитними коштами за цією процентною ставкою складає: 14 000 грн. (розмір тіла) * 57 дні * 2,5 % в день = 19 950 грн.. Період користування кредитними коштами за максимальною ставкою 1,5 % складає: з 22.04.2024 року по 23.06.2024 року - 63 день. Розрахунок процентів за користування кредитними коштами за цією процентною ставкою складає: 14 000 грн. (розмір тіла) * 63 дні * 1.5 % в день = 13 230 грн.. Таким чином, з відповідача [PERSON] у судовому порядку слід стягнути відсотки у такому розмірі: 19 950 грн. + 13 230 грн. - 10 500 грн. (сплачені ним відсотки) = 22 680 грн.. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором 14 000 грн. - тіло кредиту, та 22 680 грн. - проценти за користування кредитом, що становитиме 36 680 грн., в той час як позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» нарахував та просить стягнути з відповідача [PERSON] 45 500 грн.. Отож, вимога про стягнення відсотків в сумі 8 820 грн., є неправомірною. Тобто, з відповідача [PERSON] у судовому порядку слід стягнути 36 680 грн., що буде відповідати приписам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки він належним чином свої зобов`язання по поверненню тіла кредиту та відсотків за його користування у зазначеному розмірі не виконав.При цьому судом також було враховано, що розмір спірної заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем [PERSON] не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 3 028 грн., які підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 2 441 грн. 03 коп.. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: partial