Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить встановити факт його постійного проживання разом із [PERSON] , яка померла [INFO] на день відкриття спадщини. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. Позивач як її син, є спадкоємцем першої черги. До складу спадкового майна входить житловий будинок по [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки кадастровий номер: 3224610100:01:113:0010 та кадастровий номер: 3224610100:01:113:0015, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, будинковою книгою та державними актами на право власності на земельну ділянку. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області, для оформлення спадкового права після смерті матері. У видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, тому що позивач не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , так як на день смерті не був зареєстрований з померлою та не подав в установлений шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. За вказаних обставин, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадщину за законом. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 04.07.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 30.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради у судове засідання не прибув, через канцелярію суду подав відзив, в якому зазначив, що у матеріалах справи відстуні належні та достовірні докази проживаннч позивача із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тому у них відсутні підстави для визнання позову. Разом з тим, просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила факт, що [PERSON] дійсно проживав разом з своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , доглядав за нею та займався її похованням. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.05.2023 (а. с. 9). Позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 20.06.2025 ( а. с. 10). З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, копії будинкової книги та державних актів на право власності на земельну ділянку вбачається, що у власності спадкодавиці [PERSON] перебуває житловий будинок по [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки кадастровий номер: 3224610100:01:113:0010 та кадастровий номер: 3224610100:01:113:0015, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 11-15, 17). З акту про місце проживання та реєстрації від 20.06.2025 року складеного депутатом Тетіївської міської ради Лях О.М. встановлено, що позивач зі слів сусідів, на час смерті матері [PERSON] , фактично проживав спільно з нею за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації (а. с. 16). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 202/02-31 від 01.07.2025 винесеної приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко О.Г., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті матері [PERSON] , смерть якої настала [INFO] , оскільки [PERSON] заяву про прийняття спадщини після померлої у встановлений законом шестимісячний строк не подав та не на день смерті не був зареєстрований з померлою, тому він вважається таким, що спадщини не прийняв ( а. с. 21). Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права\~Цивільного кодексу України\~та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного пр вадження. Відповідно до статтей \~1216, 1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. \~У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України). За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Положення статті 29 ЦК України\~не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця [PERSON] за місцем проживання спадкодавця [PERSON] не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17. До тверджень\~представника відповідача\~про відсутність\~належних та\~достовірних доказів\~проживання позивача\~із спадкодавцем\~на момент\~відкриття спадщини,\~суд відноситься\~критично,\~оскількивони\~спростовуються матеріалами\~справи та\~поясненнями свідка. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, враховуючи викладене та оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] довів належними, допустимими та достатніми доказами факт його постійного проживання разом із матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість\~\~кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачем не було подано заперечень щодо позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved