Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради про стягнення сум інфляційного збільшення простроченого грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми, в якому просив суд: - стягнути зі Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради на користь [PERSON] за період з 11.05.2021 по 10.07.2023 суму інфляційного збільшення простроченого зобов`язання у розмірі 16253, 93 грн. та три процента річних від простроченої суми у розмірі 2708, 39 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.05.2021 відповідачем позивачу було завдано майнову шкоду в розмірі 41658, 83 грн. Шкода заподіяна внаслідок падіння гілки дерева по [ADDRESS] на належний позивачу автомобіль Chevrolet Lacetti. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.02.2023 у справі 638/13931/21 з урахуванням постанови Харківського апеляційного суду від 07.06.2023 у справі № 638/13931/21 стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди грошові кошти у розмірі 41658,83 грн. Фактично відповідачем грошові кошти сплачено 10.07.2023. Позивач, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22, зазначає, що грошове зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди у відповідача виникло в момент її заподіяння 10.05.2021, а тому прострочення з його виконання розпочалося з наступного дня - 11.05.2021, а закінчилося в момент повного відшкодування - 10.07.2023. Таким чином, на підставі приписів ст. 625 ЦК України, позивачем на суму заборгованості за період з 11.05.2021 до 10.07.2023 нараховано 3% річних у розмірі 2708, 39 грн та індекс інфляції у розмірі 16253, 93 грн. У відзиві на позовну заяву СКП «Харківзеленбуд» Харківської міської ради у задоволенні позову просило відмовити з тих підстав, що зобов`язання з відшкодування майнової шкоди у розмірі 41658,83 грн остаточно сформовано лише після набрання чинності рішенням Дзержинського районного суду від 20.02.2023 у справі № 638/13931/21, тобто, 07.06.2023. Таким чином, оскільки відповідач не прострочив виконання грошового зобов`язання у розмірі 41658,83 грн, як зазначає позивач, а саме за період з 11.05.2021 по 10.07.2023, тому позовні вимоги про стягнення нарахувань згідно ст. 625 ЦК України є безпідставними. Щодо посилань позивача на постанову ВП ВС від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, відповідач зазначив, що зміст спірних правовідносин у цій справі (деліктне зобов`язання) відрізняється від правовідносин у справі, розглянутій ВП ВС (кондикційне зобов`язання). Відповідач вважає, що застосуванню у цій справі підлягають висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19, згідно з якими застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України можливе після несвоєчасного виконання рішення суду, а не з моменту завдання шкоди. Оскільки після завершення розгляду справи відповідач справедливо, добросовісно та добровільно виконав рішення суду, тому позовні вимоги є безпідставними. [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 873/10/22, позивач зазначив, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність Таким чином, беручи до уваги практику Верховного Суду, аналізуючи норми статей 22, 1166, 625 ЦК України, а також враховуючи доводи викладені в позовній заяві від 24.05.2024 року, позивач вважає, що грошове зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди у відповідача виникло в момент її заподіяння 10.05.2021 року, а тому прострочення з його виконання розпочалося з наступного дня - 11.05.2021 року, а закінчилося в момент повного відшкодування - 10.07.2023 року, у зв`язку з чим інфляційні втрати та 3% річних, які є частиною грошового зобов`язання, підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. Ухвалою суду від 05.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. В судове засідання сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що Дзержинським районним судом м. Харкова та Харківським апеляційним судом розглядалася цивільна справа № 638/13931/21 за позовом [PERSON] до Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради про стягнення майнової та моральної шкоди заподіяної падінням гілки дерева на автомобіль. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року та постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2023 року у цій справі встановлено обставини, які згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають встановленню у цій справі, а саме, що 10.05.2021 року на належний [PERSON] на праві власності автомобіль Chevrolet Lacetti, державний номер знак [NUMBER] , який знаходився вздовж проїжджої частини вулиці за адресою: [ADDRESS] , впала частина дерева (гілка), у зв`язку чим автомобіль пошкоджено. Вартість матеріального збитку, а саме сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням зазначення коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу, становить 41658,83 грн. Суди встановили, що саме СКП «Харківзеленбуд» ХМР є відповідальною особою за стан зелених насаджень на вул. Трінклера в м. Харкові, відтак обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на СКП «Харківзеленбуд» ХМР. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, стягнуто зі Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 41658,83 грн. Постанову апеляційним судом прийнято за наслідками розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Згідно з відомостями ЄДРСР, надання публічного доступу до постанови від 07.06.2023 забезпечено 08.06.2023. 10 липня 2023 року СКП «Харківзеленбуд» ХМР на виконання постанови Харківського апеляційного суду від 07 червня 2023 року у справі № 638/13931/21 сплатило [PERSON] грошові кошти у розмірі 50878,83 грн, що підтверджується копією відповідної квитанції та визнається сторонами. 19 квітня 2024 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до СКП «Харківзеленбуд» ХМР з досудовою претензією, в якій запропонував сплатити згідно зі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання 3 % річних та суму інфляційних втрат за період з 10.05.2021 до 10.07.2023 у загальному розмірі 18965,75 грн. Листом від 26.04.2024 СКП «Харківзеленбуд» ХМР відмовило [PERSON] у задоволенні досудової претензії з тих підстав, що грошове зобов`язання виконане своєчасно та без прострочення. Встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що предметом спору є вимога [PERSON] про стягнення 3 % річних та індексу інфляції у розмірі 18965,75 грн, нарахованих згідно зі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання; підставою позову є несвоєчасне виконання СКП «Харківзеленбуд» ХМР грошового зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41658,83 грн. З огляду на фактичні обставини справи, предмет та підстави позову, доводи позивача та заперечення відповідача, для правильного вирішення цього необхідно відповісти на ключове питання, суть якого зводиться до того, в який момент у КСП «Харківзеленбуд» ХМР, як боржника в деліктному зобов`язанні, виник обов`язок з відшкодування заподіяної [PERSON] майнової шкоди. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди (деліктні зобов`язання). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. При цьому, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц)). У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, який полягає у тому, що правила частини другої статті 625 ЦК України мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних втрат і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Цей висновок Велика Палата Верховного Суду підтримала, зокрема, у постановах від 4 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21. Таким чином, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані лише у разі прострочення виконання заздалегідь визначеного основного грошового зобов`язання. Варто зазначити, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, з якої вбачається, що шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода (та її розмір); протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22). Вказане дає підстави стверджувати, що деліктне зобов`язання хоча і виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової), проте є остаточно сформованим з набранням законної сили остаточним судовим рішенням, в якому підтверджено усі елементи цивільно-правового делікту (шкода та її розмір; протиправна поведінка заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина заподіювача). За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №916/1041/17). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанови Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі №902/201/19, від 15 жовтня 2019 року у справі №908/1090/18). Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи оцінку доводам сторін, з урахуванням встановлених обставин справи, змісту спірних правовідносин, їх нормативно-правового регулювання та релевантної судової практики Верховного Суду, суд виходить з таких мотивів. Як підтверджено судовими рішеннями у справі № 638/13931/21 і визнається сторонами, протиправною бездіяльністю відповідача завдано позивачу матеріальну шкоду у розмірі 41658,83 грн. На підставі ст. 1166 ЦК України з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в зазначеному розмірі стягнуто остаточним судовим рішенням у справі від 07 червня 2023 року, а фактично сплачено відповідачем 10.07.2023. При цьому, остаточне деліктне зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди сформовано лише 07 червня 2023 року одночасно з прийняттям постанови Харківського апеляційного суду, якою встановлено дійсний розмір шкоди та підтверджені інші елементи (протиправність дій відповідача, причинний зв`язок та вину відповідача) деліктного зобов`язання. Оскільки справу було розглянуто в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, загальний доступ до постанови забезпечено 08.06.2023, тому саме з цього дня у СКП «Харківзеленбуд» ХМР виник обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди саме у зазначеному розмірі. Відповідно, починаючи з 09.06.2023 (наступний день після прийняття постанови) відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України відповідач не надав будь-яких доказів щодо моменту первісного ознайомлення зі змістом постанови від 07.06.2023, зокрема пізніше, ніж 08.06.2023. Враховуючи обов`язок учасників справи проявляти розумну зацікавленість щодо стану розгляду справи, до якої вони залучені, ознайомлення відповідача зі змістом постанови у день її опублікування на ЄДРСР, презюмується. Таким чином, оскільки зобов`язання фактично виконано відповідачем лише 10 липня 2023 року, тому за період з 09.06.2023 до 10.07.2023 на підставі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3 % річних та встановлений індекс інфляції, які розраховуються таким чином: інфляційні втрати: 41658,83 грн х 100,80 (індекс інфляції) / 100 - 41658,83 грн = 333,27 грн; 3 % річних: 41658,83 грн (сума заборгованості) х 3 х 32 (кількість днів) / 100=109,57 грн. Отже в цій частині позовних вимог доводи позивача є обґрунтованими та підтверджені відповідними доказами, зокрема копією постанови Харківського апеляційного суду від 07.06.2023 та копією квитанції від 10.07.2023. Доводи позивача про те, що зобов`язання виникло в момент заподіяння шкоди, тобто 10.05.2021, суд відхиляє, оскільки саме по собі заподіяння шкоди хоча і стало підставою виникнення деліктного зобов`язання, проте до прийняття постанови Харківського апеляційного суду, тобто до 07.06.2023, таке зобов`язання не було сформованим остаточно, оскільки не було встановлено та підтверджено у встановленому законом порядку обов`язкові елементи делікту. Зокрема, не було підтверджено розмір шкоди (між сторонами існував спір, оскільки позивач просив стягнути 77060,70 грн, тоді як стягнуто лише 41658,83 грн). Таким чином, до 07.06.2023 відповідач не мав обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди саме у розмірі 41658,83 грн, оскільки раніше, ніж до 07.06.2023, такий розмір шкоди не був заздалегідь визначеним, що є обов`язковою умовою застосування положень ст. 625 ЦК України. Крім того, оскільки відповідач не визнавав своєї вини у заподіянні шкоди, станом на день заподіяння шкоди не було підтверджено відповідним судовим рішенням інші обов`язкові елементи деліктного зобов`язання, зокрема, протиправність бездіяльності відповідача, причинний зв`язок між шкодою та бездіяльністю, вина відповідача. У зв`язку з викладеним, безпідставними є доводи позивача про те, що зобов`язання виникло в момент заподіяння шкоди (10.05.2021), а нарахування згідно зі ст. 625 ЦК України слід розраховувати за період з 11.05.2021 до 10.07.2023. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, на який посилався позивач у позовній заяві, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо прострочення виконання деліктного зобов`язання (ст. 1166 ЦК України), тоді як у справі № 910/3831/22 суд вирішував питання щодо застосування ст. 625 ЦК України до кондикційних зобов`язань (ст. 1212 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свої висновки щодо різниці між кондикційними та деліктними зобов`язаннями, зокрема наголошуючи на тому, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц). Щодо правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, про який зазначає відповідач у додаткових пояснення, суд зазначає наступне. У справі № 703/2718/16-ц ВП ВС виснувала, що зобов`язання з відшкодування шкоди виникає між сторонами із заподіяння шкоди, а остаточне судове рішення у справі лише визначає конкретний розмір завданої шкоди. У справі, що розглядається, суд виснував, що оскільки заподіяння шкоди 10.05.2021 хоча і стало підставою виникнення деліктного зобов`язання, проте до прийняття постанови Харківського апеляційного суду, тобто до 07.06.2023, таке зобов`язання не було сформованим остаточно, що є обов`язковою умовою для застосування положень ст. 625 ЦК України, зокрема в частині заздалегідь визначеного розміру грошового зобов`язання та вини заподіювача. Вказане дає підстави стверджувати, що висновок суду у цій справі не суперечить постанові ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, а навпаки узгоджується з нею. Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та їх нормативно-правове регулювання, з урахуванням релевантної судової практики, суд дійшов висновку, що внаслідок прострочення СКП «Харківзеленбуд» ХМР виконання грошового зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41658,83 грн, було порушено майнові права та інтереси [PERSON] , що полягало у знеціненні грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, у зв`язку з чим, за період прострочення, а саме з 09.06.2023 до 10.07.2023 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 333,27 грн та 3 % річних у сумі 109,57 грн, а всього грошові кошти у розмірі 442,84 грн. Решта позовних вимог, а саме про стягнення згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за період з 11.05.2021 до 08.06.2023 є необґрунтованими, оскільки протягом вказаного періоду не були встановлені усі обов`язкові елементи деліктного зобов`язання, зобов`язання не було остаточно сформованим, відтак СКП «Харківзеленбуд» ХМР не допустило прострочення виконання грошового зобов`язання та не порушило майнових прав та інтересів [PERSON] . З урахуванням усіх встановлених обставин та зроблених правових висновків, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з СКП «Харківзеленбуд» ХМР на користь [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 333,27 грн та 3 % річних у сумі 109,57 грн, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 09.06.2023 до 10.07.2023. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (пред`явлено до стягнення 18962,32 грн, стягнуто 442,84 грн, тобто задоволено на 2,33%) суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 28,22 грн. Питання щодо інших судових витрат (на професійну правничу допомогу) судом при ухваленні рішення не вирішується, оскільки у позовній заяві, на виконання ч. 8 ст. 141 ЦПК України, позивач повідомив суду, що докази витрат на правову допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial