Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача - АТ«Державний ощадний банк України», в обґрунтування якого зазначив, що у 2019 році між ним та АТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір щодо відкриття та обслуговування кредитного карткового рахунку № [NUMBER] , з кредитним лімітом у розмірі - 130 000 грн. 13.02.2023 року в період з 21:00 по 21:30 невстановлена особа шахрайським шляхом здійснила несанкціоновані транзакції з його кредитного рахунку на суму 68 533 грн., шляхом переказу на інші його картки та подальшого перерахунку на сторонній рахунок. Позивач зазначає, що він не давав згоду на такі операції та не вчиняв жодних дій, що могли б спричинити списання коштів, дані для входу до особистого кабінету та банківські реквізити стороннім особам він не передавав. Після отримання повідомлень про транзакції 13.02.2023 року о 21:33 позивач особисто заблокував картки через електронний кабінет та звернувся до Call-центру відповідача з вимогою блокування облікового запису та скасування транзакцій. Незважаючи на оперативне реагування, кошти повернуто не було. 14.02.2023 р. позивач звернувся до кіберполіції (звернення №277267), а також подав письмову заяву у відділення відповідача. Електронний кабінет позивача було поновлено, видано нові банківські картки. У подальшому позивач отримав від відповідача відповідь (лист від 06.03.2023), в якій фактично безпідставно йому відмовлено у відшкодуванні коштів. Посилаючись на вимоги ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 8, 9 Положення НБУ №705 від 05.11.2014, ст. 1073 ЦК України, п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», правову позицію ВСУ у справі №6-71цс15 від 13.05.2015, в яких зазначається, що банк зобов`язаний повернути кошти, незаконно списані внаслідок шахрайських дій, якщо клієнт вчасно повідомив про інцидент, а платіж було здійснено без підтвердження клієнта, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача: - грошові кошти в загальній сумі 68 533 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот тридцять три) гривні, шляхом їх перерахунку на рахунок, відкритий на його ім`я в АТ «Державний ощадний банк України», а саме: на карткових рахунок [NUMBER] ; - пеню у розмірі 0,1% від суми неналежних переказів, за період з 13.02.2023 року по день фактичного відшкодування шкоди, завданої неналежними переказами коштів, шляхом їх перерахунку на рахунок, відкритий на його ім`я в АТ «Державний ощадний банк України», а саме: на карткових рахунок [NUMBER] . В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. У своєму позові позивач просив суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також позивачем було подано відповідь на відзив (а.с.173-174), в якій він серед іншого, посилався на те, що відповідач не забезпечив належне збереження банківської таємниці, внаслідок чого стався витік даних позивача, і після отримання повідомлення про шахрайські дії відносно позивача, він не вжив відповідних дій, які визначені законом та договором. Представник відповідача також в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві (а.с.22-164) та у запереченнях (а.с.177-178). У відзиві та запереченнях відповідач стверджує, що підстав для відшкодування спірної суми коштів не вбачається, оскільки, на його думку, що всі дії з рахунками та платіжними картками в мобільному додатку Банку здійснюються після обов`язкової ідентифікації/верифікації клієнта з використанням коду доступу до мобільного додатку Банку/біометрії, які налаштовуються Клієнтом після правильного введення одноразового коду доступу для входу в мобільний додаток Банку, який надсилається Банком на фінансовий номер телефону клієнта. Вищевказані операції, які мали місце 13.02.2023 здійснювалися коректно з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки банку, випущеної на ім`я позивача з обов`язковою ідентифікацією/верифікацією клієнта з використанням коду доступу до мобільного додатку «Ощад 24/7»/біометрії та з правильним введенням одноразового коду доступу при встановленні/переустановленні мобільного додатку Банку, який надавався Банком 13.02.2023 о 19:41:12 год на фінансовий номер телефону позивача, а саме [NUMBER] . На думку відповідача несанкціонований переказ грошових коштів міг статися в результаті розголошення [PERSON] своїх персональних даних, реквізитів платіжних карток Банку, випущених на його ім`я та одноразових кодів підтвердження, які надходили на фінансовий номер телефону клієнта. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, прийшов до наступного. Судовим розглядом встановлено, що між позивачем - [PERSON] та відповідачем - АТ «Ощадбанк» укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки. В межах цього договору банком були відкриті поточні рахунки та надані платіжні картки, зокрема, картка з реквізитами 47901214 та 51673532, а також встановлено кредитний ліміт на рахунок № [NUMBER] ...0991 у розмірі 130 000,00 грн. Відповідно до Правил користування платіжними картками, та умов договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Позивач узяв на себе зобов`язання не передавати платіжну картку, ПІН-код, CVV2/CVC2-код, логін, пароль, а також інші дані третім особам та не допускати їх компрометації. При цьому він несе відповідальність за наслідки несанкціонованих операцій до моменту повідомлення Банку про втрату або компрометацію відповідних даних. 13.02.2023 р. через мобільний додаток «Ощад 24/7», з рахунків, що належать Позивачу, було здійснено низку переказів на загальну суму 64 000,00 грн. Перекази були підтверджені способом електронної ідентифікації через код доступу, надісланий Банком на фінансовий номер телефону [NUMBER] , що належить Позивачу та був зареєстрований ним у системі банку. Зокрема, доступ до додатку було отримано через пристрій SM-N971N, на який було надіслано SMS із кодом підтвердження. Перекази підтверджено або одноразовим кодом, або біометрією. Згідно з технічними даними з процесингового центру, що є належними та допустимими доказами, передбаченими п. 17.2.9 договору комплексного банківського обслуговування, вхід у систему та операції були здійснені за допомогою реєстраційних даних, відомих лише Позивачу. Банк також надав роздруківку SMS-повідомлень, які підтверджують факт отримання повідомлень про здійснені транзакції. Позивач стверджує, що не вчиняв спірних переказів та дізнався про них лише після отримання SMS. Однак в ході розмови з оператором контакт-центру, яка відбулася 13.02.2023 о 20:38 з фінансового номера, Позивач підтвердив, що пристрій з SIM-картою знаходиться у нього, проблем із SIM-картою не виникало. Він також повідомив, що самостійно заблокував картки після отримання повідомлень про операції. Згідно з положеннями Закону України «Про платіжні послуги», відповідно до яких користувач платіжного інструменту зобов`язаний не розголошувати індивідуальну облікову інформацію, що дозволяє ініціювати платіжні операції, а також нести ризики до моменту повідомлення емітента про втрату або компрометацію такої інформації. Згідно з п. 9.17 та п. 9.18 Договору, Банк вважає Клієнтом будь-яку особу, яка увійшла в систему ДБО з використанням біометрії, Touch ID, Face ID або пароля, що вважається електронним підписом, еквівалентним власноручному підпису Клієнта. Дії такої особи, в межах договору, є діями самого Клієнта. При цьому встановлено, що реєстрація у новій версії додатку «Ощад 24/7» відбулась саме 13.02.2023 об 19:42, перед початком спірних переказів. Факт використання відомих тільки Позивачу реєстраційних даних (номер картки, ПІН-код, код із SMS, біометрія) та відсутність звернення до Банку про блокування до завершення всіх операцій свідчить про те, що спірні транзакції були виконані з використанням персональних даних, доступ до яких мав лише Позивач. У постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі №522/22780/15-ц також зазначено, що саме на клієнта покладається обов`язок збереження конфіденційної інформації, а недотримання ним цього обов`язку свідчить про вину в настанні негативних наслідків, пов`язаних з несанкціонованим доступом до рахунку. Таким чином, відповідно до умов договору, чинного законодавства, зокрема ч. 1 та ч. 3 ст. 1066 ЦК України, а також Закону України «Про платіжні послуги», суд дійшов висновку, що операції з переказу коштів з рахунків позивача були здійснені належним чином авторизованими способами, ризики, пов`язані з можливим розголошенням реєстраційних даних, ПІН-коду або біометрії, покладаються на Клієнта, Банк виконав свої обов`язки належним чином та не порушив умов договору, а тому підстав для задоволення позову про повернення грошових коштів не вбачається. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача щодо нібито вчинення щодо нього шахрайських дій та заволодіння невстановленими особами грошовими коштами з рахунків у ПАТ «Ощадбанк», не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, наданий позивачем лист Управління протидії кіберзлочинам в Одеській області від 14.02.2023 № Б-615/38/103-23 свідчить лише про факт передачі його звернення до Відділу поліції № 2 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області для розгляду, однак відомості про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається лише з моменту внесення таких відомостей. Наявність чи відсутність кримінального провадження за заявою позивача, навіть у разі відкриття такого провадження, не може слугувати підставою для покладення на банк відповідальності за неналежне виконання зобов`язань перед позивачем, а тим більше - підставою для звільнення останнього від обов`язку належного виконання умов договору банківського обслуговування та/або повернення заборгованості. Посилання позивача на порушення відповідачем банківської таємниці також не знайшли підтвердження судовим розглядом. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківською таємницею є інформація, яка стала відома банку в процесі обслуговування клієнта. Проте, в контексті обставин цієї справи, реєстрація у додатку «Ощад 24/7» вимагала наявності одночасного доступу до PIN-коду картки, останніх чотирьох цифр її номера та SMS-коду на фінансовий номер, тобто конфіденційної інформації, яка є виключно відомою Клієнту. Картки були видані [PERSON] без PIN-коду, який останній встановив самостійно. Таким чином, у разі настання шахрайських дій, вони стали можливими не внаслідок порушення банком банківської таємниці, а через розголошення (навмисного чи ненавмисного) позивачем своїх персональних та платіжних даних третім особам, що є прямим порушенням умов банківського договору та правил користування карткою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є безпідставними та не доведеними, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні його позову відмовлено, судовий збір слід віднести за рахунок держави. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: dismissed