Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.04.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №699007 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 5100 грн строком на 30 днів. 22.02.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №699007 від 10.04.2020 року. 22.08.2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №699007 від 10.04.2020 року. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 19\~533,19 грн, з яких: 5100 грн тіло кредиту, 11 628 грн проценти, 2805,19 грн втрати від інфляції. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. Позов надійшов до суду 20.05.2025 року. 28.05.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. З матеріалами справи відповідач ознайомився 24.06.2025 року. 03.07.2025 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки відповідач не підписував вказаний договір та не укладав його, а позивач не надав доказів укладення відповідачем такого договору та верифікації позичальника при укладенні договору. Також позивач не надав доказів переказу коштів відповідачу. Відповідач заперечив проти стягнення з нього витрат позивача на професійну правничу допомогу, які вважає неспівмірними ціні позову та складності справи. Крім того позивач пропустив строк позовної давності за відповідними вимогами. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору №699007 від 10.04.2020 року з додатком; копію паспорту споживчого кредиту від 10.04.2020 року; копію додаткового договору №955116 від 25.04.2020 року до кредитного договору №699007 від 10.04.2020 року; копію договору факторингу від 22.02.2021 року з додатками; копію платіжної інструкції від 23.02.2021 року; копію договору факторингу від 22.08.2024 року з додатками; копію платіжної інструкції від 29.08.2024 року; копію витягу з реєстру боржників; копію реєстру боржників; копію витягу з реєстру прав вимог; копію повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 09.10.2024 року; копію розрахунку заборгованості від 09.05.2025 року; копію досудової вимоги від 30.09.2024 року; копію повідомлення про відступлення прав вимоги від 14.10.2024 року; копію договору про надання правової допомоги від 07.05.2025 року; копію розрахунку суми судових витрат; копію витягу з акту прийому-прийняття реєстру прав вимог), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 10.04.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №699007 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора https://www.credit7.ua/, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 5100 грн строком на 30 днів до 10.05.2020 року, з умовою сплати процентів в розмірі 1,90% в день. 25.04.2020 року між сторонами в тій же формі був укладений додатковий договір №955116 від 25.04.2020 року до кредитного договору №699007 від 10.04.2020 року, яким сторони продовжили строк кредитування до 26.05.2020 року, таким чином загалом строк кредитування становив 46 днів. 22.02.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №699007 від 10.04.2020 року в сумі 16\~728 грн., з яких: 5100 грн тіло кредиту, 11 628 грн проценти. 22.08.2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» був укладений договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором №699007 від 10.04.2020 року в сумі 16\~728 грн., з яких: 5100 грн тіло кредиту, 11 628 грн проценти. Відповідно до ст. 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст.ст.1046,\~1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію»\~встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі\~ч.2\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі. При цьому позивач надав відповідні докази укладення первісним кредитором з відповідачем такого договору в електронній формі (кредитний договір, графік платежів, як додаток до договору, додатковий договір до кредитного договору, повідомлення ТОВ\~«Універсальні платіжні\~рішення» від\~09.10.2024\~року про переказ грошових коштів 10.04.2020 року в сумі 5100 грн на вказану в кредитному договорі карту). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже в даному випадку укладений 10.04.2020 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів проти заявленого до нього позову на надав, не надав він також доказів звернення до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій щодо нього, тим самим не спростував вказану вище презумпцію. Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що 10.04.2020\~року між\~ТОВ «Лінеура\~Україна» та\~відповідачем [PERSON] \~за допомогою\~одноразового ідентифікатора\~був укладений\~кредитний договір\~№699007\~в електронній\~формі через\~інформаційно-телекомунікаційну\~систему кредитора\~https://www.credit7.ua/,\~за яким\~кредитор надав\~відповідачу грошові\~кошти в\~сумі 5100\~грн строком\~на 30\~днів до\~10.05.2020\~року,\~з умовою\~сплати процентів\~в розмірі\~1,90%\~в день,\~який додатковим\~договором був\~продовжений до\~46\~днів \~до 26.05.2020\~року. При цьому при укладенні відповідного кредитного договору позичальник сам на власний розсуд визначав те, на який рахунок йому мають бути перераховані кредитні кошти, і не обов`язково, щоб такий рахунок був відкритий саме на ім`я позичальника. Позивач вказує, що заборгованість відповідача перед ним становить 19\~533,19 грн, з яких: 5100 грн тіло кредиту, 11 628 грн проценти, 2805,19 грн втрати від інфляції. Згідно\~зі ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за укладеними кредитними договорами, тому його заборгованість має бути стягнута на користь нового кредитора. За такого,\~підлягає стягненню\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованість\~за тілом\~кредиту в\~сумі5100 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.1048\~та ч.1 ст.1049 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1\~ст.1048 ЦК України\~про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2\~ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому, як вказано вище, за договором №699007 від 10.04.2020 року строк кредитування був визначений спочатку в 30 днів до 10.05.2020 року та підлягали нарахуванню проценти в розмірі 1,90% за кожен день, що загалом за первісний період кредитування становило 2907 грн. В подальшому строк кредитування був продовжений до 26.05.2025 року, тому за 16 днів продовженого строку кредитування проценти мали становити 1550,40 грн (5100 грн х 1,9% х 16 днів), загалом за період кредитування проценти становлять 4457,40 грн (2907 грн + 1550,40 грн), які і підлягають стягненню на погашення процентів за даним договором. Таким чином, кредитор відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами саме у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення такого строку у кредитора відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Оскільки суд самостійно зробив перерахунок процентів, які підлягають стягненню, то за заявлений в позові період з 27.05.2020 року по 23.02.2022 року підлягає перерахунку і сума втрат від інфляції, яка, виходячи із загальної суми заборгованості 9557,40 грн (5100 грн + 4457,40 грн), має становити 1602,72 грн (9557,40 грн х 1,16769405 9557,40 грн). За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором №699007 від 10.04.2020 року в сумі 11\~160,12 грн, з яких 5100 грн - тіло кредиту, 4457,40 грн проценти за період кредитування, 1602,72 грн втрати від інфляції. Щодо заперечень відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитор мав дізнатись про порушення свого права після закінчення строку кредитування з 27.05.2020 року, то суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Карантин був запроваджений на території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 з 12.03.2020 року. В подальшому Указом Президента України 24.02.2022 року на території України введений воєнний стан, який триває до теперішнього часу. Отже, починаючи з 12.03.2020 року і по теперішній час строки позовної давності продовжуються. Тому на час пред`явлення позову позовна давність не спливла. Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 57 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1380,77 грн. (2422,40 грн. х 57 %). Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору про надання правової допомоги та розрахунком судових витрат. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Загальна ціна позову в даній справі становить 19\~533,19 грн., натомість заявлені до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу 7000 грн., що становить майже третину від ціни позову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При цьому, вказана вище категорія даної справи та типовий її характер спростовує необхідність витрат адвокатом значного часу на підготовку відповідного позову. За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 4000 грн., яка підлягає розподілу між сторонами. При цьому, згідно зі ст. 141 ЦК України вказані витрати також підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 27%, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2280 грн. (4000 грн. х 57 %).

Outcome: partial