Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] у віці 65 років помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна. Таку спадщину прийняли спадкоємці першої черги за законом, тобто вона та відповідачі [PERSON] , як дружина померлого, та [PERSON] , як донька померлого від іншого шлюбу, тобто її сестра по батькові. За життя покійний батько перебуваючи з 25 лютого 1991 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] набули у власність нерухоме майно, зокрема магазин по [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності посвідчує, що в цілому магазин з підвалом належить [PERSON] , тобто майно придбавалось за спільні кошти її покійного батька [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте офіційно оформлено на відповідача по справі [PERSON] , в зв`язку з чим вона позбавлена можливості отримати частку у спідщині на дане майно після смерті батька. Так, для ведення господарської діяльності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було створено товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`яни», яке згідно статуту, зареєстрованого Уманським райвиконкомом за № 22790511 від 08.02.1995 було зареєстровано, як товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`яни». Засновниками Товариства були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які внесли свої кошти в статутний капітал товариства для придбання в подальшому у власність магазину по [ADDRESS] , оскільки дане приміщення магазину перебувало у державній власності. Після чого, на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.1999 ТОВ «Слов`яни» купує, а Фонд державного майна України в м. Умані продає цегляний магазин «Слов`яни», розташований за вищевказаною адресою. 30.01.2001 згідно рішення засновників ТОВ фірми «Слов`яни» було вирішено задовольнити прохання [PERSON] про вихід її з числа засновників ТОВ «Слов`яни» та, в зв`язку з неспроможністю виплатити грошову компенсацію вирішено передати [PERSON] частину магазину площею 87,2 м2 та підвал площею 101,1 м2 на загальну суму 17300,00 грн. Після чого, 07.02.2001 [PERSON] звернулася до міського голови із заявою про те, що в зв`язку з виходом із засновників ТОВ «Слов`яни» фірма не в змозі сплатити їй раніше внесені нею кошти на покупку магазину, що розташований за адресою: [ADDRESS] , тому взамін за гроші віддає частково магазин за адресою: [ADDRESS] та просить видати свідоцтво про право власності магазину площею 87,2 м2, в т.ч. 1/2 коридору, площею 4,75 м2 та підвалу площею 101,1 м2. 22.02.2001 було винесено рішення про оформлення права власності на магазин по [ADDRESS] та вирішено видати свіджоцтво про право власності на ім`я [PERSON] на магазину по [ADDRESS] площею 87,2 м2 з підвалом площею 101,1 м2. 27.07.2001 Уманським міськвиконкомом [PERSON] видано свідоцтво 561 про право власності на магазин з підвалом, яке належним чином зареєстровано в Уманській дільниці ЧОБТІ. Вважає, що даний магазин з підвалом є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та її покійного батька [PERSON] , оскільки дане майно було придбано за час їх перебування у шлюбі, за кошти, які належали їм спільно і які [PERSON] вклала в статутний капітал ТОВ фірми «Слов`янни», а взамін при виході із засновників ТОВ фірми «Слов`яни» отримала магазин з підвалом по [ADDRESS] площею 87,2 м2 з підвалом площею 101,1 м2. В зв`язку з тим, що правовідносини між [PERSON] та покійним батьком [PERSON] виникли під час дії кодексу про шлюб та сім`ю України, то відповідно, слід керуватись в даних правовідносинах саме КпШС України. Тому, з огляду на вимоги ст. 22 КпШС України, вищевказане майно, яке було придбано [PERSON] за час її перебування в шлюбі з її батьком, останній має право на 1/2 частку такого майна. В зв`язку зі смертю батька на його майно відкрилась спадщина, яку прийняли вона та відповідачі і тому кожен з них має право на спадкування 1/3 частки батькового майна, а оскільки покійний батько мав право на 1/2 частку магазину з підвалом, але на своє ім`я не реєстрував право власності, то вони, як спадкоємці першої черги за законом, мають право кожен на 1/6 частку магазину з підвалом. Оскільки ж документально вказане майно на визначено як спадкове, він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Просить суд визнати магазин з підвалом по [ADDRESS] площею 87,2 м2, підвал площею 101,1 м2 об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Визнати за ним, [PERSON] , спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на 1/6 частку спадкового майна магазину з підвалом по [ADDRESS] площею 87,2 м2, підвал площею 101,1 м2, яке було придбано в період проживання його батька в шлюбі з [PERSON] . Стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати. Від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що у разі задоволенні позову будуть істотно порушені її права, в т.ч. як власника нерухомого майна і, як спадкоємця першої черги за законом, обґрунтовуючи свою позицію наступним. Згідно вимог чинного законодавства України, право на визнання майна спільною власністю подружжя це виключне право осіб, які уклали шлюб і вони не можуть передаватися у спадок. Право і дієздатність людини припиняються з настанням смерті і у такому випадку реєстрація припинення шлюбу не потрібна. Під припиненням шлюбу розуміється припинення на майбутній час правовідносин між подружжям, що виникли із зареєстрованого дійсного шлюбу. Спадкодавець може залишити у спадок спадкоємцю лише ті об`єкти нерухомого майна, які належали йому на момент смерті. При цьому, порядок і підстави набуття нерухомого майна у власність регулюються не тільки нормами сімейного законодавства, а і іншими нормами права, зокрема, цивільного і господарського тощо. Постановою приватного нотаріуса від 13.11.2023, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на належний їй магазин було зареєстровано за нею, дружиною померлого, а документ, що підтверджує право власності спадкодавця на частку відповідного магазину відсутній. При цьому нотаріус роз`яснив, що ні копія, ні оригінал правовстановлюючого документу на майно, яке не належить спадкодавцю, не може бути прийняте нотаріусом для подальшої видачі заявнику свідоцтва про право на спадщину. Дійсно, у відповідності до вимог ст. 22 КпШС Україну, на яку вказує позивач у позові, майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і, в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми містить і ст. 60 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року. Разом з тим, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», власниками майна, переданого йому засновниками і учасниками є саме товариство (вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя). Згідно з положеннями ст. 10 ЗУ «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом (з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу. Тобто за життя, спадкодавець у разі поділу майна і доведення ним, що в статутний фонд вносилися спільні кошти подружжя мав би право лише на грошову компенсацію, а не на частку майна, яке було набуте ТОВ у власність. Матеріали справи підтверджують, що вона, відповідач по справі, не є покупцем приміщення магазину, а покупцем вказано ТОВ. Навіть у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги, сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя, а не право власності на саме майно або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилося після ліквідації підприємства. Вважає, що позивачем на підставі наявних у позові доказів не вказано на наявність за життя спадкодавця будь-якої домовленості між нею, [PERSON] , та її покійним чоловіком щодо належності магазину до об`єктів спільної власності подружжя та часток у праві власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Вона вносила в статутний фонд ТОВ особисті кошти, які протягом тривалого періоду були їй передані батьками в дар і які, в свою чергу, батьки заробляли займаючись сільським господарством. Також кошти їй давав її брат, у якого вона фактично перебувала на утриманні, оскільки він не мав сім`ї, проживав з батьками. На її думку, магазин не входить у спадкову масу, оскільки вона була одним із засновників ТОВ фірма «Слов`яни» і магазин було придбано саме юридичною особою, а після її виходу зі складу учасників товариства, їй зазначене приміщення магазину було видалено в якості компенсації її вкладу у статутний фонд. Право власності на магазин було набуто нею особисто, як компенсацію її корпоративних прав при виході із товариства, а не за спільні кошти подружжя. Також вважає, що позивачем помилково покладається на суд обов`язок визначення розміру часток спадкового майна, оскільки такими повноваженнями наділені лише органи нотаріату, а суд не може визначити частку у спадковому майні. Крім того, фактично не існує спору, так як нотаріусом вказано, що видати свідоцтво про право на спадщину не можливо, у зв`язку з наявними перешкодами щодо належності майна спадкодавцю, тому вважає позовні вимоги незрозумілими і недоведеними матеріалами позовної заяви. Нотаріус при відкритті спадкової справи, у разі виявлення майна, яке б могло бути спільним сумісним майном подружжя мав би видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину майна, саме як одному із подружжя, а уже іншу 1/2 частину такого майна, віднести до маси спадкового майна. Тобто нотаріусом не визначено магазин спільним майном подружжя. За вказаних обставин, вважає, що позивач мав би довести, що майно дійсно є спільною сумісною власністю та він має право на спадкування, що позивачем не зроблено, тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що його довіритель є спадкоємцем першої черги за законом після смерті його батька, померлого [INFO] , який виявив бажання спадщину прийняти, у зв`язку з чим звернувся до нотаріуса із відповідною заявою. Крім його довірителя, спадкоємцем за законом є відповідачі по справі, а саме дружина померлого та їх донька, які також звернулися із заявами про прийняття спадщини. При цьому, позивач виявив, що до складу спадкового майна не входить приміщення магазину, розташоване по [ADDRESS] , право власності на яке батько позивача та відповідач [PERSON] набули перебуваючи у шлюбі, але офіційно право власності на такий магазин було зареєстровано за останньою. Вважає, що такий магазин є спільним майном подружжя і його довіритель, як спадкоємець першої черги за законом, враховуючи наявність ще двох спадкоємців, має право на 1/3 частину спадкового майна, тобто 1/2 частини спільного майна подружжя, що відповідає 1/6 частці від приміщення магазину в цілому. Оскільки ж позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на зазначене майно, він вимушений був звернутися до суду з цим позовом, так як іншого шляху відновити його спадкові права не існує. В подальшому представник позивача та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла письмова заява, у якій він просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що позивач не має права ставити питання щодо визнання будь якого майна спільним майном подружжя, оскільки він не є суб`єктом таких правовідносин і в даній ситуації подружжя нічого не ділить. Крім того, спірний магазин не може бути об`єктом, що входить до складу спадщини, оскільки є особистою власністю її довірителя, право власності на яке підтверджується відповідним свідоцтвом, що є дійсним та не скасовувалося. Її довірителем, як засновником ТОВ фірма «Слов`яни», вносилися особисті кошти в статутний капітал товариства та в подальшому, при виході з даного ТОВ вона отримала вказаний об`єкт нерухомості вартість якого відповідала належній їй, як засновнику товариства, частці капіталу, оскільки товариство не мало грошових коштів. Вважає, що позивач не має підстав для звернення до суду щодо такого майна, оскільки магазин не може відноситися до спільного майна подружжя, та, як наслідок, входити до складу спадщини після померлого батька позивача. В подальшому представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомляла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомляли. Суд, врахувавши процесуальну позицію сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Уманським міським відділом РАГС Черкаської області, батьком позивача по справі [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , актовий запис про народження № 447. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), батько позивача [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що 04 травня 2023 року складено актовий запис № 645. Спадкова справа після смерті [PERSON] була відкрита 17.05.2023 за № 155/2023 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованим 17.05.2023 за № 72495319. Відповідач по справі [PERSON] , на час смерті [PERSON] перебувала з останнім у шлюбі, який було зареєстровано 25.02.1991, актовий запис про шлюб № 114, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, сформованого 08.08.2023 за № 00040863216. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Актовий запис про народження № 801 від 06.08.1991. Згідно постанови приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. від 13.11.2023 позивачу по справі, [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на магазин з підвалом, що розташований по [ADDRESS] , який не належав померлому [INFO] [PERSON] . У вказаній постанові нотаріусом встановлено, що із документів спадкової справи вбачається, що майно, на яке заявник просить видати свідоцтво про право на спадщину, не належить померлому [PERSON] , так як набуте лише в період зареєстрованого шлюбу з власником нерухомого майна. На адвокатський запит представника позивача КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 03.07.2023 за вих. № 73, повідомлено про те, що магазин за адресою: [ADDRESS] належав ТОВ фірма «Слов`яни» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Уманською держнотконторою 18.02.1999 за № 1р-1083. Засновниками ТОВ фірми «Слов`яни» були: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] вийшли з товариства фірми «Слов`яни» з вищевказаним нерухомим майном (магазином загальною площею 275,6 кв.м) на підставі протоколу засідання засновників та акту прийому передачі. На підставі рішення Уманського виконавчого комітету від 22.02.2001 за № 94 видано свідоцтва про право власності 27.02.2001 [PERSON] за № 561 та [PERSON] за № 560 попередньо розділивши між собою. [PERSON] належить торгова зала 1 пл. 67,9 кв.м, кладова 2 пл. 14,6 кв.м, коридор І пл. 9,5 кв.м в загальному користуванні. Викладена інформація підтверджується копією вказаних у повідомленні документів. Так, згідно договору купівлі-продажу цегляного магазину «Слов`яни», загальною площею 275,6 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , покупцем зазначеного приміщення є Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Слов`яни» в особі директора Даценка В.С. 07.02.2001 [PERSON] подала на ім`я міського голови заяву про видачу їй свідоцтва на право власності магазину площею 87,2 кв.м., в т.ч. 1/2 коридору площею 4,75 кв.м та підвалу 101,1 кв.м. та згідно свідоцтва № 561 від 22.02.2001 про право власності магазин з підвалом, розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] . Крім того, згідно повідомлення начальника Уманського відділку КП «ЧООБТІ» від 25.07.2023 за вих. № 1587, на адвокатський запит представника позивача, станом на 01.01.2013 в Уманському відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності, в тому числі на магазин за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією технічного паспорту вказаного приміщення, із зображенням поверхового плану, експлікації та відміткою Уманського КП «ЧООБТІ» про реєстрацію права власності за [PERSON] на належне їй згідно свідоцтва приміщення магазину. Згідно матеріалів витребуваної спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відповідач [PERSON] 08.05.2023 подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] на користь її мами [PERSON] , але, у зв`язку із неналежним її оформленням, нотаріусом було направлено лист, у якому роз`яснено порядок оформлення заяви про відмову від прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись з позовними вимогами, разом з відзивом на позовну заяву подала копію протоколу засідання засновників ТОВ фірми «Слов`яни» від 14.11.2000, у відповідності до якого її було введено в склад засновників товариства та визначено, що розмір її частки становить 24%, який було збільшено до 33 %, згідно доповнення до установчого договору ТОВ фірми «Слов`яни». Також відповідачем додано пакет документів щодо прийняття нею спадщини після смерті її батьків та визнання за нею права власності на певне спадкове майно, в період з 2006 по 2015 роки. Будь яких інших документів на підтвердження своїх заперечень на позовні вимоги відповідачем [PERSON] до матеріалів справи не додано. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті 26 вказаної постанови заначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Пунктом 27 вказаної Постанови передбачено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. За загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса, суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. Так, статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна. Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою. Як було встановлено в ході розгляду справи, позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька, а також із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме приміщення магазину по [ADDRESS] , але у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено, про що нотаріусом 13.11.2025 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та при цьому роз`яснено, що згідно документів спадкової справи зазначене майно не належить спадкодавцю [PERSON] . Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вимогами ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи, що [PERSON] за життя не розпорядився належним йому майном, спадкування здійснюється за законом. Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У відповідності до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Положеннями ч.1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності з ч. 1\~ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Нормою ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно приписів ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина, відповідач [PERSON] та діти від різних шлюбних стосунків позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] , яка згідно матеріалів спадкової справи відмовилася від прийняття спадщини, але нотаріусом така відмова не була прийнята до уваги, оскільки вона була оформлена неналежним чином. Відповідач [PERSON] категорично не погоджується з позицією позивача щодо належності до спадкової маси спірного магазину по [ADDRESS] , зазначаючи, що вказане майно є її особистою власністю, оскільки було передано їй від ТОВ фірма «Слов`яни» в якості компенсації належної їй частки, внесеної нею як засновником в статутний фонд товариства, при її виході зі складу засновників. При цьому відповідач стверджує, що грошові кошти, внесені нею в статутний фонд товариства при вході до складу засновників товариства, належали їй особисто, а тому зазначений спірний магазин, що був переданий їй як компенсація належної їй частки статутних внесків, також є її особистою власністю. Так, згідно наданих відповідачем [PERSON] письмових доказів, дійсно нею до введення в склад засновників товариства було отримано спадкове майно у виді земельних ділянок після смерті її батьків, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом, на які позивач не претендує та не оспорює їх належність саме відповідачу, а ставить питання про спірний магазин, право власності на який за позивачем зареєстровано 22.02.2001, тобто в період її шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] . Однак будь яких доказів того, що статутні внески [PERSON] , як співзасновника ТОВ фірма «Слов`яни», були її особистою власністю, відповідачем до суду не надано. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися. Згідно ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч. 2 ст. 60 СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 2 жовтня 2013 року. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно Постанови Верховного Суду України від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Верховний Суд у Постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Отже за встановлених судом під час розгляду даної справи обставин, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем [PERSON] не спростована. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі і на належне останньому на праві спільної сумісної власності подружжя, визначено коло спадкоємців, що не заперечується іншими спадкоємцями, їх частки згідно вищенаведених приписів законодавства відповідають 1/3 частці спадкового майна кожному зі спадкоємців, неможливість оформлення прав на спадкове майно у позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса в зв`язку із наявним спором між спадкоємцями щодо складових спадкового майна, а тому, на думку суду, є достатньо підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме: 1/6 частку магазину з підвалом по [ADDRESS] площею 87,2 м кв. (підвал площею 101,1 м кв.), зареєстрованого за [PERSON] 22.02.2001, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, суд критично оцінює позицію відповідача [PERSON] щодо відсутності права у позивача [PERSON] на звернення до суду з цим позовом, оскільки він не є суб`єктом правовідносин щодо визначення спільності майна подружжя, та зауважує, що позивач не ставить питання про розподіл майна подружжя, а звертається до суду з позовом про визнання права власності за ним на частину спадкового майна після смерті його батька, оскільки таке майно не було внесено до спадкової маси, при тому, що спадкодавець є його співвласником. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією на переказ готівки № 0234910158 від 06.09.2023 та 20000,00 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджується квитанцією б/н від 19.07.2023, договором про надання правничої допомоги у цивільній справі від 19.07.2023 та розрахунком описом витрат на правову допомогу. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати судові витрати мають бути стягнуті з відповідачів [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved