Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТзДВ «СК «Оберіг» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 11 червня 2024 року о 07 год. 41 хв., у м. Києві по вул. Будищанській, сталась дорожньо-транспортна пригода, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Nissan Leaf», д.н.з. [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до повної зупинки, та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Міtsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів. Крім того, будучи причетним до вищевказаної ДТП, водій [PERSON] залишив місце ДТП до прибуття працівників поліції, чим порушив п. 2.10 (а) ПДР України. Згідно постанови Деснянського районного суду міста Києва від 09.08.2024 у справі №754/9165/24, винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортний засіб «Міtsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу отримав механічні пошкодження. Згідно Висновку експерта № 510 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 10.09.2024 та додатків до висновку, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Міtsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] складає 50095,83 грн. Також, за висновок експерта № 510 від 10.09.2024 позивачем було сплачено суму у розмірі 5000,00 грн. Загалом фактичні витрати по ремонту транспортного засобу склали суму у розмірі 36205,63 грн. При цьому, відповідач погодився в добровільному порядку компенсувати позивачу витрати по ремонту транспортного засобу, які склали суму у розмірі 36205,63 грн. та компенсував з них суму у розмірі 20000,00 грн. Однак, частину коштів, що лишилась, відповідач не компенсував позивачу, а залишок майнової шкоди завданої відповідачем позивачу складає 16205,63 грн.- по ремонту транспортного засобу та 5000,00 грн. - витрат понесених позивачем за сплату висновку експерта № 510 від 10.09.2024. Зокрема, протиправні дії відповідача спричинили позивачу не тільки матеріальну, а і моральну шкоду, яку він оцінює у 10000,00 грн., яка полягає у сильному стресі, що викликаний хвилюванням, душевними та моральними переживаннями пов`язаним з пошкодженням автомобіля. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] суму відшкодування у розмірі 21205,63 грн., вартість звіту - 5000,00 грн. та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.04.2025 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11 червня 2024 року о 07 год. 41 хв., у м. Києві по вул. Будищанській, сталась дорожньо-транспортна пригода, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Nissan Leaf», д.н.з. [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до повної зупинки, та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Міtsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів. Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 09.08.2024 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 122-4, 124 КУпАП (а.с.15). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідач в порушення положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не звернувся до страхової компанії - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та не повідомив про ДТП, яка мала місце 11.06.2024. В свою чергу до ТДВ «Страхова група «Оберіг» звертався позивач у справі [PERSON] , проте йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, що підтверджується копією адвокатського запиту та відповіді на нього (а.с.81,82). Згідно Висновку експерта № 510 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 10.09.2024 та додатків до висновку, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ««Міtsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER] складає 50 09, 83 грн. (а.с.16-38). За висновок експерта № 510 від 10.09.2024 позивачем було сплачено суму у розмірі 5 000.00 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі виконаних робіт від 10.09.2024, рахунком № 56 від 05.09.2024 та квитанцією про сплату ПриватБанку (а.с.40,41). Фактичні витрати по ремонту транспортного засобу склали суму у розмірі 36205, 63 грн., що підтверджується квитанцією про сплату Приват Банку, Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 24/06/23-39 від 23.09.2024 та рахунком № 24/06/23-39 від 23.09.2024 (а.с.43, 44). Крім того, відповідачем в добровільному порядку було компенсовано позивачу витрати по ремонту транспортного засобу у розмірі 20000,00 грн. Таким чином залишається не компенсована вартість ремонту 16205,63 грн., а також вартісь сплачених 5000,00 грн. за проведення автотоварознавчого дослідження, що і стало причиною звернення до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У ст. ст. 28, 29 зазначеного Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страхову заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіаної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується остаточною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається із забезпеченням прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпечення транспортного пошкодження. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач в порушення положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не звернувся до страхової компанії - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» та не повідомив про ДТП, яка мала місце 11.06.2024. В свою чергу до ТДВ «Страхова група «Оберіг» звертався позивач у справі [PERSON] , проте йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особи, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, так ДТП служить підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий також має правові вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування виплати, яка створюється страховиком відповідно до умов договору, виконується в межах страхової суми та у разі, якщо подія, внаслідок якої завданої шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. За таких обставин саме відповідач [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу [PERSON] майнову шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню, суд приймає за основу Висновку експерта № 510 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 10.09.2024. При цьому відповідачем не надано суду докази на спростування вказаного Висновку не звертався із клопотанням про призначення відповідної експертизи. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача не компенсовану ним майнову шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 21205,63 грн. та 5 000,00 грн. сплачених за проведення автотоварознавчого дослідження (висновку експерта № 510 від 10.09.2024). Щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Як на підставу для відшкодування моральної шкоди у зв`язку з настанням ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивач посилається на той факт, що йому заподіяно стрес, що викликаний хвилюванням, душевними та моральними переживаннями пов`язаним з пошкодженням автомобіля, порушення налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля, неможливістю користуватись автомобілем для сімейних потреб, все це позначило негативні зміни у житті позивача. Викликані негативні переживання та спогади спричиняють необхідність уникати аналогічних обставин, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні. Будь-яких пропозицій для відшкодування збитків від відповідача не надходило. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 645/3777/18 вказує, що на те, що сам факт ДТП не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У постанові від 15.02. 2023 у справі № 199/6521/19 Верховний Суд зауважує, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір моральної шкоди визначено позивачем у розмірі 10000,00 грн., яка для нього полягає у психічних переживаннях, які він переніс під час ДТП, порушення звичного стану життя у зв`язку із відсутністю автомобіля протягом декількох місяців, незручності, які він має у зв`язку з вирішенням спору у судовому порядку. Судом встановлено, що з вини відповідача пошкоджено транспортний засіб позивача, а отже, очевидним є те, що останній зазнав негативних переживань та емоцій від пошкодження його майна та внаслідок протиправних дій відповідача, однак позивачем не доведено обсяг змін у його житті та спричинених незручностей. Виходячи з критеріїв розумності, виваженості і справедливості суд вважає, що розмір спричиненої моральної шкоди слід визначити у сумі 5000,00 грн, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Крім того, позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором». Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги № 25/02/25 від 25.02.2025; додаток до договору №25/02/25 від 25.02.2025; акт виконаних робіт № 1 від 25.04.2025; квитанція до прибуткового касового ордера. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 1017,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial