Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/43 частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом 14.12.2004 року, отримала у дарунок 37/129 частин у житловому будинку по [ADDRESS] . Даний житловий будинок фактично є двоквартирним: окремі вхідні групи, комунікації, лічильники, рахунки, обладнання тощо. Тобто за технічним паспортом позивач володіє квартирою №2 . Співвласниками іншої квартири №1 є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (по 29 частин кожна), право власності на яку набуто ними в порядку спадкування, що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2024 року № ПБ-2024 № 1041. Отже, загальний розмір їх частки у спільній частковій власності на житловий будинок становить 2/3 частки. В технічному паспорті на житловий будинок належні частини в будинку визначені саме як окремі квартири, але безпосередньо в правовстановлюючих документах та даних інвентаризації право співвласників на майно вказано розраховані частки позивачу належить 37/129 частин. З часом у позивача та інших співвласників постало питання щодо приватизації земельної ділянки, з метою приведення у відповідність документів шодоспільного домоволодіння, з метою реєстрації саме цілих відокремлених об`єктів нерухомого майна. Під час підготовки необхідних документів було встановлено, що фактично квартира № 2 , в якій проживає позивач відповідає 1/3 частці у праві спільної часткової власності на будинок, а інша квартира № 1 - 2/3 часткам у праві спільної часткової власності. Таким чином, враховуючи право власності позивача на 37/139 часток у складі 1/3 частини домоволодіння, відсутні дані кому ж належить 2/43 частки в цьому будинку на даний час. Відповідно до копії реєстраційного посвідчення на 37/129 частин в будинку по [ADDRESS] за листопад 1984 року на ім?я попереднього власника [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину та копію довідки-характеристики від 13.12.2004 року на домоволодіння, де вказано, що власником 2/43 частин є [PERSON] . Відповідно до копії з технічного паспорта від 10.03.1993 року, власником 2/43 частин даного будинку вказано [PERSON] , та свідоцтво про його смерть від 29.01.1993 року. Дані обставини підтверджуються також відомостями, які містяться в інформаційній довідці КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2024 року, де також вказано, що 2/43 частини зареєстровано на померлого [PERSON] . Таким чином, хто після смерті власника 2/43 частин в будинку набув право власності на це майно, позивачу не відомо. Адже станом на час відчуження 37/129 в будинку, згідно довідки - характеристики 2/43 станом на 2004 рік не мали власника. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.09.2024 року, дані про набуття власності на домоволодіння, а саме: 2/43 частин по [ADDRESS] - відсутні. Отже, на даний час 2/43 частки в житловому будинку фактично не має титульного власника, не визнано відмерлим, що й підтверджується відсутністю будь-якої інформації щодо осіб, які набули право на цю частку в будинку після смерті попереднього власника - [PERSON] . Таким чином, вважаючи, що належні позивачу 37/129 часток є саме квартирою [ADDRESS] , позивач не знала, що фактично користуюсь чужим майном з 2004 року. Тобто майже 20 років вона проживає в цій частині будинку, перевела на себе договори по оплаті комунальних послуг, сплачує за них, відкрито користується, ремонтує, утримує. З огляду на те, що власник майна - 2/43 частин в будинку позивачу невідомий, що протягом 20 років ніхто не заявив про право на 2/43 частки, які входять у склад частини домоволодіння, яка згідно технічного паспорту є квартирою №2 , позивач вважає, що набула право на це майно за набувальною даністю. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час і місце розгляду повідомлений належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій справу просить розглядати без його участі та позовні вимоги підтримує і просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не направив. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду повідомлені належним чином. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява, з якої вбачається, що вона не заперечує проти задоволення позову, просить його задовольнити та проводити розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ПБ-2024 № 1041 від 30 вересня 2024 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за: - 2/43 ч. [PERSON] (російська мова) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №1 05.10.1984, № 6н-16168, та зареєстрованого в Бюро 12.10.1984, за реєстровим № 3723; - 37/129 ч. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 14.12.2004, № 3388, та зареєстрованого в Бюро 21.12.2004, за реєстровим № 3723; - 2/9 ч. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 2 31.05.2006, № 6-1100, та зареєстрованого в Бюро 09.06.2006, за реєстровим № 3723; - 2/9 ч. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 2 31.05.2006, № 6-1101, та зареєстрованого в Бюро 09.06.2006, за реєстровим № 3723; - 2/9 ч. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 2 31.05.2006, № 6-1102, та зареєстрованого в Бюро 09.06.2006, за реєстровим № 3723. Реєстрація права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 394782825 від 13 вересня 2024 року. 18 листопада 2015 року на замовлення позивача Київським міським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , з якого вбачається, що вказаний будинок фактично складається з двох квартир. Згідно наданої суду копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 29 січня 1993 року, [PERSON] помер [INFO] . Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилалась на той факт, майно фактично не має титульного власника, а також вказувала, що органами місцевого самоврядування не вчинялось жодних дій, на визнання цього майна відумерлою спадщиною, або ж визнання його безхазяйною річчю і передачу до комунальної власності. Тому, у зв`язку із тим, що позивач, добросовісно володіла та користувалася цією частиною будинку, то на підставі статті 344 ЦК України за нею повинно бути визнано право власності на це майно за набувальною давністю. Судом також встановлено, що позивач відкрито користується квартирою, здійснює утримання, сплачує комунальні платежі тощо, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Стаття 328 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Положення частини третьої статті 397 ЦК України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений висновок зробила Велика палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частина четверта статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] добросовісно заволоділа частиною будинку і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, суд вважає, що наявні передбачені чинним законодавством підстави для визнання за позивачем права власності на 2/43 частини житлового будинку садибного типу [ADDRESS] за набувальною давністю. У свою чергу представник відповідача у судове засідання не з`явився, встановлені у судовому засіданні обставини не спростував належними та допустимими доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved