Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Представник ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 року. В обґрунтування позову зазначено, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] 14.04.2021 року було укладено договір позики № 1375246, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов вказаного договору позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5\~000 грн., строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % в день. Товариство умови договору виконало та надало позичальнику кошти, які остання мала повернути, проте свої зобов`язання не виконала. 26.10.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія з управління активами" було укладено договір факторингу № 2610, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ "Фінансова компанія з управління активами" право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників, зокрема і за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 р. укладеним з відповідачем. 03.04.2023 року між ТОВ "Фінансова компанія з управління активами" та ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" було укладено договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ "Фінансова компанія з управління активами" відступив ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників, зокрема і за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 р. укладеним з відповідачем. Відповідно до Реєстру прав вимоги від 03.04.2023 р. до Договору факторингу № 030423-ФК від 03.04.2021 р. до ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 1375246 у розмірі 16\~940 грн. 00 коп.. Внаслідок не виконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 р., яка становить 16\~940 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 000 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 11 940 грн.. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 5\~000 грн., а також судові витрати. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 09.06.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 25.06.2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача, адвокат Побережна Ірини Володимирівна, подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за договором у розмірі 8\~955,00 грн. та стягнути з ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" на користь відповідача витрати пов?язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 4\~000 грн.. В обґрунтування зазначає, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково, а саме: заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 5\~000 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 2\~985 грн., оскільки відповідач укладаючи договір позики погодила строк позики 30 днів, про що зазначено і у самому договорі. Зазначає, що договір позики № 1375246 не містить умов щодо пролонгації чи автопролонгації строку користування позикою. Вказує, що Правилами надання грошових коштів у позику визначені, зокрема, відповідальність за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри, порядок нарахування, однак [PERSON] їх не підписувала і у наданому примірнику відсутній електронний цифровий підпис відповідача. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом існування заборгованості за договором позики, оскільки наведені у ньому розрахунки не підтверджені позивачем належними і допустимим письмовими (або електронними у письмовій формі) доказами. Без його узгодження з іншою стороною цей розрахунок є одностороннім документом. Жодної додаткової угоди щодо продовження строку кредитування між відповідачем та первинним кредитором не було укладено і, відповідно, матеріали справи не містять таких угод. Договір позики № 1375246 припинив свою дію після закінчення строку позики (через 30 днів 14.05.2021), що не звільняє позичальника від обов`язку сплатити позику та проценти у строк 30 днів, але забороняє позикодавцю нараховувати проценти поза межами строку позики. Зазначає, що після спливу строку кредитування проценти мали нараховуватися у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України. 30.06.2025 р. через систему «Електронний суд» представник позивача подала відповідь на відзив, у якому вказала, що у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Зазначає, що зобов`язання невиконане боржником перед кредитором у повному обсязі протягом строку дії договору, продовжує своє існування до його повного і належного виконання або ж припинення в регламентований договором спосіб. Закінчення строку дії договору не є підставою для відхилення від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення. Вказує, що доводи представника Відповідача, щодо безпідставного нарахування заборгованості за процентами є передчасними, оскільки таке нарахування здійснювалось у відповідності до умов договору та додатків до них/правил, й саме через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Більш того, позивач просить стягнути суму заборгованості за договорами позики лише до моменту відступлення права вимоги первісними кредиторами, інших нарахувань позивачем не заявлялось, зокрема процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2.7 % за кожен день, яка передбачена договором позики, погодженими відповідачем та регламентована правилами надання грошових коштів у позику не нараховано. Окрім того представник відповідача і сам відповідач не додають жодних доказів, зокрема контррозрахунку, на спростування заявленої суми заборгованості. Зазначає, що стягнення правової допомоги у розмірі 4\~000 грн. є завищеною для малозначної справи. На підставі викладеного просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та відмовити відповідачу у компенсації судових витрат. 02.07.2025 року (зареєстровано 03.07.2025 р. вх. № 7712/25) через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Побережна І.В. подала клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, оскільки вартість виконаних представником позивача робіт є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності та є не співмірною зі складністю справи. 02.07.2025 року (зареєстровано 03.07.2025 р. вх. № 7712/25) через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Побережна І.В. подала заперечення у яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки умовами договору позики визначено строк позики 30 днів, а тому стягнення заборгованості по відсоткам понад строк є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву, у якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] 14.04.2021 р. було укладено договір позики № 1375246 (а.с. 10). За умовами договору ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало відповідачу грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. строком на 30 днів, базова процентна ставка 1,99 % річних, дата повернення позики 14.05.2021 р. (а.с.10). Договір позики № 1375246 від 14.04.2021 року було підписано [PERSON] шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором JUR4Cpmw9W (а.с. 10). Відповідно до довідки № КД-000002801/ТНПП від 21.11.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» укладено договір на переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 р., 14.04.2021 року здійснено переказ коштів на платіжну картку клієнта на суму 5\~000,00 грн. (а.с. 23 зворот - 25). Таким чином ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» умови договору позики виконало у повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти у сумі 5\~000,00 грн.. 26.10.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія Управління активами" було укладено договір факторингу № 2610, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступив ТОВ "Фінансова компанія Управління активами" право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників (а.с. 26-30). Відповідно до реєстру прав вимог № 2 до ТОВ "Фінансова компанія Управління активами" перейшло право вимоги до відповідача на суму 16\~940 грн. (а.с. 34-35). 03.04.2023 року між ТОВ "Фінансова компанія Управління активами" та ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" було укладено договір факторингу № 030423 ФК, відповідно до умов якого ТОВ "Фінансова компанія Управління активами" відступив ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у відповідних Реєстрах боржників (а.с. 38-45). Відповідно до реєстру заборгованості до ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" перейшло право вимоги до відповідача на суму 16\~940 грн. (а.с. 46-47). Згідно з розрахунком боргу за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 р. непогашена заборгованість становить 16\~940 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 5 000 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 11 940 грн. (а.с. 7-9). Правовою підставою заявлених ТОВ "ФІНПРОМ МАРКЕТ" вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення. Так, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Таким чином, враховуючи той факт, що представник відповідача не заперечував підписання договору, судом встановлено, що з відповідачем дійсно був укладений вищевказаний договір позики з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. У постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року (справа №263/3470/20) зроблено висновок, що відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. На підтвердження доказів перерахування грошових коштів від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на банківську картку відповідача представник позивача надав довідки: № 21/11/24-28 від 21.11.2024 р. та № КД-000002801/ТНПП від 21.11.2024 р. і платіжну інструкцію № 15a8bb6c-abb9-4d85-be4b-3971db18cdce, які суд, враховуючи положення Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та правові висновки викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, вважає належними та допустимими доказами на підтвердження факту перерахування грошових коштів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Таким чином, можна зробити висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, провадження № 61-13587св20. На підтвердження відступлення прав вимоги за договором №2610, представник позивача надав суду копію договору факторингу № 2610 від 26.10.2021 року, копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №2610 від 26.10.2021 р., копію реєстру прав вимоги № 2 та акт звірки взаємних розрахунків. На підтвердження відступлення прав вимоги за договором №030423-ФК, представник позивача надав суду копію договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року, копію акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 р., копію реєстру заборгованості та акт звірки взаєморозрахунків. Аналізуючи докази у їх сукупності суд приходить до висновку що позивачем доведено відступлення прав вимог за договором факторингу № 2610 від 26.10.2021 р. та договором факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 р.. Щодо стягнення заборгованості за договором позики № 1375246 від 14.04.2021 р. у розмірі 16 940 грн. то суд зазначає наступне. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина 1 статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що «заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині 2 цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягенню річні проценти відповідно до ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах прав та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як встановлено судом, умовами договору позики № 1375246 від 14.04.2021 р. передбачено строк позики 30 днів, будь яких умов щодо пролонгації та авто пролонгації строку користування позикою договір не містить. У той же час заборгованість за відсотками була нарахована за період 14.04.2021 р. по 12.08.2021 р., що складає 121 день. Разом з тим, як встановлено раніше за умовами укладеного між сторонами договору позики № 1375246 від 14.04.2021 р. позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 14.05.2021 р., а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 8 955 грн. поза межами строку кредитування є необґрунтованими. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при подачі позову поніс витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3 500,00 грн., які заявлені до стягнення при розподілі судом судових витрат та підтверджені відповідними доказами. Суд позов позивача задовольняє частково на загальну суму 7 985 грн. Таким чином на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 645 грн. (7 985 грн. (задоволені позовні вимоги) х 100% : 16 940 грн. (заявлені позовні вимоги) = 47 % (процент задоволених позовних вимог), 3 500,00 грн. (загальні судові витрати) х 47% : 100% = 1 645 грн.). Крім того відповідачем по справі також було понесено судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., які підтверджені відповідними доказами, суд відхилив 53% позовних вимог позивача (100%- 47%=53%). Таким чином з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру відхилених позовних вимог у розмірі 2\~120,00 грн. (4 000,00 грн. х 53% : 100% = 2 120,00 грн.). Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (47% ) в сумі 1\~138,5 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково. На підставі приведеного вище,

Outcome: partial