Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з лютого 1996 року по травень 2022 року. За час перебування у шлюбі було збудовано будинок за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок було побудовано за кошти її матері [PERSON] , що підтверджується договором дарування грошових коштів. Однак право власності на зазначений будинок було зареєстровано за відповідачем. У добровільному порядку спір вирішити неможливо, тому вона звертається до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 10 травня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Роговська А.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила суд задовольнити позові вимоги у викладеній у позові редакції, зокрема скасувати право власності відповідача [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Визнати за позивачкою [PERSON] право особистої приватної власності на вказаний житловий будинок . Представник відповідача адвокат Заєць П.Л. у судовому засіданні позові вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши письмові докази, допитавши свідків сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 24 лютого 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. (а.с. 209). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року, що набрало законної сили 20 червня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Наразі між сторонами виник спір з приводу поділу майна, що було придбане в період шлюбу. 29 липня 1996 року відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності зареєстрованого в реєстрі за №1-2912 відповідачу [PERSON] було виділено земельну ділянку розташовану за адресою [ADDRESS] (а.с. 23-26). На підставі Рішення Виконкому Кіровської селищної ради №40 від 15 жовтня 1997 року (а.с. 62-63) відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Дн №024574 на земельну ділянку площею 0,1500 га по [ADDRESS] . Відповідно до акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд №71 від 19 червня 2002 року, будівництво розпочато у 1996 році і закінчено у 1998 році, будинок (забудова) відповідно до акту прийнято в експлуатацію (а.с. 21). 09 липня 2002 року Кіровською селищною радою видано свідоцтво на право власності на житловий будинок (домоволодіння) рішення №71 від 19 червня 2002 року на ім`я відповідача [PERSON] (а.с.19-20). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КПШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.\~69\~ч.\~1\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно ч.3\~ст.368\~ЦК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~є їхньою\~спільною сумісною\~власністю,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд звертає увагу на наступне. Позивачка [PERSON] у своєму позові посилається на те, що ні вона ні її чоловік [PERSON] в силу юного віку не працювали і не мали фінансової можливості будувати будинок, тому протягом 1996-1998 років її мати [PERSON] передавала частинами кошти на будівництво, а 23 березня 1998 року оформила передачу коштів шляхом оформлення Договору дарування грошових коштів в сумі 99\~200 грн. з цільовим призначенням коштів для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). Разом з тим суд критично відноситься до таких тверджень позивачки, оскільки Відповідно до Акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд №71 від 19 червня 2002 року (а.с. 21) встановлено, що будівництво будинку розпочато у 1996 році і закінчено у 1998 році, а гроші відповідно до розписки були передані в 1998 році, коли будинок вже був збудований і вирішувалось питання про його прийняття в експлуатацію. Не заслуговує на увагу і твердження позивачки про фінансову неможливість будувати будинок, оскільки копією трудової книжки відповідача підтверджується його працевлаштування з 1993 року. Так, з вересня 1995 року по квітень 1999 року [PERSON] працював на посаді директора ТОВ «Іріда» та отримував заробітну платню (а.с. 59-61). Крім того, суд звертає увагу на той факт, що станом на травень 2023 року відповідно до Договору іпотеки №65 від 20 лютого 2008 року спірний будинок та земельна ділянка під ним перебували в іпотеці та визначено тип обтяження заборона на нерухоме майно. Іпотекодержатель «Райффайзен банк Аваль» (а.с. 38-39). Також, судом встановлено, що спочатку земельна ділянка площею 0,1500 га по [ADDRESS] була виділена батькові [PERSON] [PERSON] , який у подальшому 17 червня 1996 року написав відповідну заяву про переоформлення належної йому земельної ділянки на сина [PERSON] у зв`язку з сімейними обставинами (а.с. 67). Відповідно до практики Верховного Суду, що викладена зокрема у Постанові №362/221/21 від 15 вересня 2022 року, \~на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. На час введення спірного житлового будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Аналізуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання особистою приватною власністю [PERSON] зазначеного житлового будинку відповідно до статті 57 СК України, оскільки [PERSON] , окрім розписки [PERSON] , яка не береться судом до уваги з підстав викладених вище, не надала належних та допустимих доказів набуття житлового будинку у власність під час шлюбу на підставі побудови нею за кошти, що належали їй особисто. Верховний Суд неодноразово висловлював висновки щодо застосування частини першої статті 57 СК України\~у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах\~Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. В даному випадку встановлені всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку доказам у справі та суд застосовує норми права, які регулюють зазначені правовідносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Таким чином,\~в даному\~випадку,\~враховуючи висновки\~суду про\~відмову у\~задоволенні позову\~з підстав\~його необґрунтованості,\~суд не\~розглядає клопотання\~відповідача про\~застосування строку\~позовної давності.\~ Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Враховуючи висновок суду про відмову позивачці у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed