Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] , через представника адвоката Вишнякову І.О., звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування вимог заявником зазначено, що у 1987 році між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який розірвано 17 січня 1995 року. 31 січня 1997 року між заявницею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2012 року. З січня 2018 року заявниця знову вступила у сімейні відносини з [PERSON] , у зв`язку з чим почала спільно з ним проживати та вести спільне господарство. З вказаного часу вона та [PERSON] мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] помер [PERSON] , після якого залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS] . Померлий на випадок своєї смерті заповіту не залишив, отже спадкування належних йому прав і обов`язків здійснюється за законом. Спадщину після померлого [PERSON] не було прийнято жодною особою, в тому числі і [PERSON] , [INFO] , - донька померлого та заявниці, яка у шестимісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась. 04 листопада 2024 року заявник звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 листопада 2024 року нотаріус відмовив заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в наданих заявником документів відсутня підстава ст. 1264 ЦК України, а саме факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини. Встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем однією сім`єю є необхідним для реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки, а також чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Факт проживання заявниці із спадкодавцем однією сім`єю без шлюбу підтверджується наступними обставинами. Після смерті [PERSON] заявниця організувала поховання спадкодавця та оплатила усі витрати за власний рахунок, що підтверджується: довідкою на одержання та підпоховання праху № 3612, договором-замовлення на організацію та проведення похорон, свідоцтвом про поховання № 257067. Разом з цим після смерті [PERSON] заявниця піклувалась про його матір - [PERSON] , яка померла [INFO] . Заявниця також організувала поховання матері спадкодавця та оплатила усі витрати за власний рахунок, що підтверджується: довідкою на одержання та під поховання праху № 10817, договором-замовлення на організацію та проведення похорон, рахунком від 17.07.2024 р., свідоцтвом про поховання № 253507 . У заявниці, як у фактичного члена сім`ї [PERSON] , наявні оригінали: свідоцтв про смерть та довідок про причину смерті [PERSON] та [PERSON] , свідоцтва про народження [PERSON] та правовстановлюючих документів на належну [PERSON] на праві власності квартиру. На підтвердження проживання заявниці за однією адресою з [PERSON] долучила довідку про фактичне проживання від 28.02.2025 р., виданою Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району, за якою заявниця фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Прохає суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без реєстрації шлюбу з січня 2018 року по [INFO] . Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя 21.03.2025 року заяву залишено без руху. Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя 31.03.2025 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя 28.04.2025 року задоволено клопотання представника заявниці про витребування доказів. У судовому засіданні заявниця та її представник підтримали заяву , прохали суд її задовольнити. Представник Запорізької міської ради до судового засідання не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява , в якій вказала, що за умови доведення заявницею всіх обставин, на які вона посилається, у вирішенні справи покладається на розсуду суду, справу розглядати без їх участі. [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, належним чином повідомлялася про слухання справи у судовому порядку. Суд, заслухавши заявницю та її представника, ознайомившись з матеріалами справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено судом, що 08.05.1987 році між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який розірвано 17 січня 1995 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 9.11.2024 року/а.с.8,29/. /. У шлюбі народилася донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] ./а.с.35/. 31 січня 1997 року між заявницею та [PERSON] зареєстровано шлюб, який було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2012 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу /а.с.7, 23/. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , після якого залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS] ./а.с.27,28,30/. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] заявниця організувала поховання спадкодавця та оплатила усі витрати за власний рахунок, що підтверджується: довідкою на одержання та підпоховання праху № 3612, договором-замовлення на організацію та проведення похорон, свідоцтвом про поховання № 257067. /а.с.10 зв., 16зв-17./ У судовому засіданні заявниця та її представник пояснили суду, що після смерті [PERSON] заявниця піклувалась про його матір - [PERSON] , яка померла [INFO] . Вона також організувала поховання матері спадкодавця та оплатила усі витрати за власний рахунок, що підтверджується: довідкою на одержання та під поховання праху № 10817, договором-замовлення на організацію та проведення похорон, рахунком від 17.07.2024 р., свідоцтвом про поховання № 253507 ./а.с.11зв.,17зв.-18/. У заявниці наявні оригінали документів: свідоцтв про смерть та довідок про причину смерті [PERSON] та [PERSON] , свідоцтва про народження [PERSON] та правовстановлюючих документів на належну [PERSON] на праві власності квартиру/а.с.12-16, 24-30/. На підтвердження факту проживання заявниці за однією адресою з [PERSON] долучила довідку про фактичне проживання від 28.02.2025 р., виданою Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району, за якою заявниця фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ./а.с.13зв./ Суд також враховує покази допитаних у суді свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили у судовому засіданні факт проживання заявниці [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 2018 року. Суду пояснили, що добре знають [PERSON] та [PERSON] , які з 2018 року почали знову проживати однією сім`єю після розлучення, вели спільне господарство, після операції [PERSON] вона постійна знаходилася біля нього, доглядала його. [PERSON] доглядала також за мамою [PERSON] , яка виїхала до м.Марганець. Після смерті [PERSON] заявниця організувала його поховання. Після смерті [PERSON] . [PERSON] піклувалась про його матір - [PERSON] . Його матір дуже добре відгукувалась про [PERSON] , була задоволена, що син знову з нею став проживати. Коли померла [PERSON] , Заявниця також організувала поховання матері [PERSON] . Донька [PERSON] не проживала з ними , виїхала за кордон, на похоронах ні в батька, ні у бабусі присутня не була. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та заявниця у період спільного проживання не перебували у шлюбі з іншими особами/а.с.88/. 04 листопада 2024 року заявниця звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 листопада 2024 року нотаріус відмовив заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в наданих заявником документів відсутня підстава ст. 1264 ЦК України, а саме факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на момент відкриття спадщини./а.с.67-80/. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. У цій справі [PERSON] звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтовуючи вимоги заяви, [PERSON] посилалася на необхідність для реалізації права на оформлення спадкового майна, та як такий факт породжує юридичні наслідки, а також чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Під час розгляду справи у порядку окремого провадження спір про право відсутній. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту родинних відносин між фізичними особами, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України. Такі висновки про застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21. Ці висновки є релевантними для застосування у цій справі. Предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є передусім сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, але визначає указані вище критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16. Зокрема, суд дійшов висновку, що наявність між [PERSON] та [PERSON] сталих відносин, притаманних саме подружжю, а саме щодо спільного їх проживання, матеріальної та моральної підтримки підтверджена як поясненнями свідків, які добре знали заявницю та [PERSON] за місцем проживання, так і письмовими доказами - довідкою про фактичне проживання заявниці за адресою [PERSON] , а також фактом наявності саме у заявниці особистих документів [PERSON] свідоцтв про смерть та довідок про причину смерті [PERSON] та [PERSON] , свідоцтва про народження [PERSON] та правовстановлюючих документів на належну [PERSON] на праві власності квартиру, довідками, що після смерті [PERSON] та його матері [PERSON] заявниця організувала їх поховання. Доказів, які б спростовували обставини спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] саме у вказаний період, заінтересованими особами не надано та судом не встановлено. За вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Outcome: approved