Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана адвокатом Димовчі Максимом Івановичем до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, в якій просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобілю марки «Mercedes-Benz», С 300, 2019 року випуску, кузов № [NUMBER] , від 21.09.2022 р. № 5141/2022/3414039 між [PERSON] , в особі уповноваженої особи [PERSON] , та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені позивачем судові витрати в розмірі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.02.2020 на веб-аукціоні «Copart» у США позивач придбав ексклюзивну модель легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz», С 300, 2019 року випуску, кузов № [NUMBER] , кабріолет, чорного кольору, вартістю 20 676 доларів США. Після розмитнення та ремонту вказаного ТЗ, 14.07.2020, на підставі митної декларації №ua500500/2020/234443 від 14.05.2020, за позивачем був зареєстрований вказаний ТЗ. 20.01.2022 позивач вирушив працювати за кордон, а ТЗ залишив у своєї знайомої [PERSON] , яка є донькою відповідачки. Друзі позивача повідомили, що його ТЗ рушить по місту Одеса на інших реєстраційних номерах. Після отримання відповіді з Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 06.09.2023 позивачу стало відомо про те, що 21.09.2022 його ТЗ був зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2022, укладеного у ТСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області. Згодом, з відповіді з РСЦ МВС в Одеській області від 26.10.2023 позивач дізнається про те, що оспорюваний договір укладався відповідачкою від його імені, на підставі невідомого йому доручення, а покупцем значиться теж відповідачка в одній особі. Крім того, з аналізу оспорюваного договору купівлі-продажу від 21.09.2022 вбачається, що ТЗ позивача був проданий відповідачкою за суттєво умисно заниженою вартістю у 100 000 грн, що дорівнює на час продажу 2 734 дол. США по курсу НБУ, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідачки яка мала на меті незаконно заволодіти ТЗ позивача. Також, в порушення ч. 1 ст. 692 ЦК України, в оспорюваному договорі відсутні які-небудь докази здійснення покупцем оплати вартості ТЗ в розмірі 100 000 грн, що передбачено розділом 3, як умову передачі ТЗ покупцю, встановлені розділом 2 спірного договору, що свідчить про укладення відповідачкою оспорюваного договору без наміру створення правових наслідків які обумовлюються цим договором, що тягне наслідки фіктивного правочину встановлені ст. 234 ЦК України. Зазначив, що договору доручення між позивачем та відповідачкою - не існує, а отже вона не була і не могла бути уповноваженою особою діяти від імені продавця. Після того як відповідачка 21.09.2022 придбала у самої себе ТЗ, 23.09.2022 вона продала його своїй донці [PERSON] з аналогічною вартістю у 100 000 грн. Відповідачка, укладаючи спірний договір купівлі-продажу, на підставі неіснуючого доручення, грубо порушила вимоги статті 658 ЦК України, якою встановлено, що право продажу товару належить власникові товару, в даному випадку позивачу. Відповідачка, розпоряджаючись ТЗ від імені позивача за неіснуючим «дорученням» на свою користь порушила заборону встановлену частиною 3 ст. 238 ЦК України, якою передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Також зазначив, що в порушення вимог пункту 3 розділу II Положення «Про ЄДРТЗ» № 799, при оформленні типової форми договору купівлі-продажу, укладанні оспорюваного договору, не було забезпечено перевірку своєчасності внесення, достовірності та повноти інформації, а саме: відсутні ідентифікуючі данні про уповноважену особу - [PERSON] , яка діяла від імені продавця в своїх інтересах, відсутні реквізити доручення на підставі якого діяла уповноважена особа від імені продавця, а також відсутні дані про рік випуску ТЗ, який відчужувався, що відповідно до Положення «Про ЄДРТЗ» № 799 обробляється уповноваженими посадовими особами адміністратора ЄДРТЗ, як складової частини реєстраційних та облікових процесів, в наслідок чого, оспорюваний договір купівлі-продажу не може відповідати вимогам актів законодавства відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси Ковтун Ю.І. від 23 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 28). Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року залучено до\~участі у\~справі в\~якості третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~ [PERSON] (а.с. 68). 27.11.2024 на адресу суду від представника третьої особи адвоката Верховець К.С., надійшли письмові пояснення, в яких зокрема зазначила, що довіреністю від 15.04.2022, зареєстрованою в реєстрі за №570/1299-22, [PERSON] уповноважено [PERSON] користуватися та розпоряджатися належний транспортний засіб марки: MERCEDES-BENZ, модель: С 300, 2019 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , колір - чорний, тип кузову - легковий загальний кабріолет, державний реєстраційний номер - [NUMBER] . Вказана довіреність засвідчена Консулом України в Дубаї [PERSON] . З питань скасування вищезазначеної довіреності [PERSON] до Консульства України в Дубаї не звертався. Відтак, посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21.09.2022 був укладений на підставі невідомого йому доручення не відповідає дійсності та спростовується наданими доказами у справі. 21.09.2022 між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.09.2023 у справі №522/17907/23 витребувано копії документів, відносно реєстрації вищевказаного автомобіля. Так, при ознайомленні з витребуваними документами, а саме з копією договору купівлі-продажу 5141/2022/3414039 від 21.09.2022 вбачається, що в графі «Продавець в особі» помилково зазначено ФІО покупця [PERSON] , а не [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , укладений між [PERSON] в [PERSON] на підставі довіреності від 15.04.2022 та [PERSON] . Інші графи договору заповнені вірно. Відтак, співробітником сервісного центру ГСЦ МВС допущено технічну помилку при складенні договору. При цьому, вказана технічна помилка не змінила зміст правочину. Адвокат позивача, будучи обізнаним про дійсні обставини справи та про те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 21.09.2022 з боку продавця діяла [PERSON] на підставі довіреності від [PERSON] , а як покупець - [PERSON] , вводить суд в оману, надаючи при цьому неповну інформацію та документи. Позивачем, надаючи довіреність [PERSON] та уповноважуючи її продати транспортний засіб не було обмежено останню у виборі покупця транспортного засобу. Сам же позивач був обізнаний про укладення відповідного договору та вибуття у нього з власності транспортного засобу, однак звернувся до суду з першим позовом (справа №522/17907/23) лише 12.09.2023 (практично через 1,5 року) та з другим позовом (справа №522/2157/24) у лютому 2024 року. Сама по собі подальша незгода позивача з продажем транспортного засобу не є підставою для визнання такого договору недійсним, адже в момент укладення спірного договору третя особа, [PERSON] , діяла від імені позивача на підставі довіреності, що була посвідчена належним чином, внесена в реєстр на території України, не була скасована позивачем. Вважає, що заявлений позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню також з огляду на те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту та саме по собі задоволення відповідного позову не призведе до поновлення права власності на транспортний засіб за позивачем. Так, на час звернення з позовом власником транспортного засобу є [PERSON] , яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2022. Будь-яких доказів недійсності вказано правочину позивачем не надано (а.с. 75 84). Ухвалою суду від 15 січня 2025 року закрито підготовче провадження\~по цивільній справі за позовом [PERSON] та\~призначено\~справу до судового розгляду по суті\~(а.с. 95). 01.04.2025 на адресу суду від представника позивача адвоката Димовчі М.І., надійшла сформована в системі «Електронний суд» 31.03.2025 відповідь на відзив, в якій зокрема зазначив, що позиція представника третьої особи [PERSON] про те, що в дійсності стороною спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 21.09.2022, була не її мати - [PERSON] , про що зазначено в спірному договорі, як повірена особа від імені продавця, а [PERSON] , жодних відомостей про яку відсутні в спірному договорі, підтверджує факт укладення фіктивного договору купівлі-продажу особою, яка не була учасником укладеного договору. Дійсно, первісний позов позивача був пов`язаний іншими підставами та предметом спору, зокрема, з підставами щодо укладення спірного договору купівлі-продажу від імені продавця - [PERSON] , на підставі сфальсифікованої (підробленої) нею довіреності від 15.04.2022. Проте, 01.11.2023, на підставі ухвали суду від 15.09.2023, судом були отримані з РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області засвідчені копії документів на 6 аркушах (вх. № 95067123) на підставі яких було зареєстровано транспортний позивача, що був предметом спірного договору купівлі-продажу від 21.09.2022, серед яких, взагалі відсутня яка-небудь довіреність, а в договорі купівлі-продажу значиться дані про повірену особу яка діяла в інтересах та від імені позивача [PERSON] . При цьому, жодних відомостей про її доньку [PERSON] у витребуваних судом матеріалах реєстраційної справи - відсутні. Отже, судом були отримані незаперечні письмові докази, що свідчать про те, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу від 21.09.2022 від імені позивача діяла на свою користь [PERSON] , без доручення, що змінює підстави та предмет спору. Оскільки одночасна зміна підстав та предмету позову не передбачена вимогами частини 3 ст. 49 ЦПК України, позивач вимушений був, з метою ефективного захисту своїх прав та інтересів, подати новий позовом з іншими підставами та предметом спору до [PERSON] , як особи яка безпідставно розпорядилася його транспортним засобом на свою користь. Крім того, доводи представника третьої особи про те, що спірний договір купівлі-продажу ТЗ від 21.09.2022 укладався від імені продавця саме [PERSON] , не підтверджується жодним належним та допустимим доказом (а.с. 117 119). Ухвалою суду\~від 04\~ квітня\~2025\~відмовлено у задоволенні\~заяви представника\~третьої особи[PERSON] - адвоката Верховець К.С. про забезпечення\~судових витрат\~ (а.с. 134 135). У судових засіданнях представник позивача адвокат Димовчі М.І., позов підтримав та просив його задовольнити. Представник третьої особи адвокат Верховець К.С., у судових засіданнях з позовом не погодилася та просила у його задоволенні відмовити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель С300, тип кабріолет -В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 15 - 16). Згідно з договором купівлі-продажу №5141/2022/3414039 від 21.09.2022 [PERSON] (Продавець), в особі [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони уклали договір про таке: Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб: MERCEDES-BENZ С300, колір чорний, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100000 грн. Договір оформлений та підписний Сторонами в сервісному центрі РСЦ ГСЦ МВС в Одеська №5141/2022/3414039 в присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив відповідність інформації внесеної до цього Договору документам, які надані сторонами договору (а.с. 11 12). Як слідує з листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області Головного сервісного центру МВС № 31/15-311-А3 від 06.09.2023 на адресу адвоката Димовчі М. зокрема повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 14.07.2020 у ТСЦ № 5141 РСЦ МВС в Одеській області, на підставі вантажно митної декларації № ua500500/2020/234443, виданого 14.05.2020 у Одеській митниці ДФС, був зареєстрований автомобіль MERCEDES-BENZ С300, 2019 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] за [PERSON] та 21.09.2022 на підставі договору купівлі-продажу укладеного у ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, вищезазначений транспортний засіб, був перереєстрований за [PERSON] . 23.09.2022 на підставі договору купівлі-продажу укладеного у ТСЦ № 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області автомобіль був зареєстрований за [PERSON] (а.с. 17 19). Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях Головного сервісного центру МВС № 31/30/01-77-А3-2024 від 07.02.2024 на адресу адвоката Димовчі М. зокрема повідомлено, що форма типового договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеному в ТСЦ МВС, яка використовується адміністраторами ТСЦ під час здійснення державної реєстрації / перереєстрації транспортних засобів, а також порядок її заповнення, опрацювання та обліковування, є однією із складових частин реєстраційних та облікових процесів, які здійснюються уповноваженими посадовими особами територіального органу з надання сервісних послуг МВС під час виконання покладених на них функцій та завдань (а.с. 20 21) 15.04.2022 [PERSON] , [INFO] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] , [INFO] , користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення його власних зобов`язань тощо, а при здійсненні повноважень як водія - експлуатувати транспортний засіб (керувати) за його призначенням для виконання наданих повноважень) належний йому транспортний засіб марки: MERCEDES-BENZ, модель: С 300, 2019 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , колір- чорний, тип кузову - легковий загальний кабріолет, державний реєстраційний номер - [NUMBER] . Вказана довіреність посвідчена Консулом України в Дубаї Хом`як Олександром Васильовичем та зареєстрована в реєстрі за № 570/1299-22. З тексту довіреності слідує, що довіреність підписана Газіяном Артуром Борисовичем, в присутності Консула України та у приміщенні Консульства. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. Зміст ст. ст. 203, 213, 214, 240, 244, 245, 247, 248, 249 Цивільного кодексу України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дії, які були визначені довіреністю довірителю роз`яснено (а.с. 85 90). Відповідно до листа Консула України в Дубаї Хом`яка О. № 61624/36-500-126358 від 23.10.2023 на адресу адвоката Верховець К.С., у відповідь на адвокатський запит від 12.10.2023 повідомлено, що за результатами перевірки встановлено факт посвідчення 15 квітня 2022 року довіреності від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , зареєстрованої у реєстрі за №570/1299-22 та засвідчення справжності підпису на заяві про реєстрацію довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей, реєстровий №570/1300-22. З питань скасування вищезазначеної довіреності [PERSON] до Консульства України в Дубаї не звертався (а.с. 91). Листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 11.03.2024 року №31/30-01-146-АЗ-2024 на адресу адвоката Верховець К.С., у відповідь на адвокатський запит від 28.02.2024 повідомлено, що при укладенні договору купівлі-продажу №5141/2022/3414039 від 21.09.2022 з боку продавця діяла [PERSON] на підставі довіреності від [PERSON] , а як покупець - [PERSON] (а.с. 92). Судом також установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель С300, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 33 33а). Згідно із ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю . У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст. 3 ЦК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). В межах спірних правовідносин суд звертає увагу, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, натомість вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу не є ефективним способом захисту порушено права, оскільки не призводить до повного відновлення таких прав, свобод чи інтересів, в разі їх порушення. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав. За приписами п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed