Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

У листопаді 2024 із заявою до суду звернувся [PERSON] , який просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно одержані кошти в сумі 76079,91 грн. Мотивує заявлені вимоги тим, що при стягненні аліментів на дітей: [PERSON] та [PERSON] у справі №127/901/18 виникла переплата у сумі 76079,91 грн, яка у добровільному порядку відповідачкою не повертається. Наразі ухвалою суду виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню. Вказані обставини стали причиною звернення до відповідача із позовом. Ухвалою суду від 20.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Сторона відповідача надала відзив на позов у якому проти позову заперечили вказали на те, що стороною позивача не ставиться питання про залучення повнолітнього сина у якості відповідача адже саме на його утримання сплачувалися кошти. Звертає увагу суду на те, що вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів не застосовуються до аліментів. У січні\~2025\~представник позивача\~надала заяву\~про залучення\~співвідповідача та\~заяву про\~зміну предмету\~позову згідно\~якої просила стягнути в рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно одержані кошти в сумі 76079,91 грн. Мотивувала тим, що оскільки половина коштів сплачувалися на користь уже повнолітнього сина тому його варто залучити співвідповідачем та відповідно половину безпідставно отриманих коштів стягнути з нього. У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили позов задовольнити із підстав наведених у позові. Додатково адвокат Клопотуха К.А. зазначила, що у діях відповідачки вбачалися недобросовісність дій, адже на момент подачі заяви до суду про стягнення аліментів між сторонами існували домовленості у вигляді договору про стягнення аліментів, за якими позивач добросовісно сплачував аліменти. При цьому [PERSON] у позові зазначила, що позивач не надає матеріальної допомоги дітям, не забезпечує їх. Вказані дії були брехнею, та підтверджують недобросовісність дій [PERSON] . Тому наявні підстави для стягнення безпідставно отриманих коштів. Представник відповідачів у судовому засіданні проти обставин викладених у позові заперечив, підтримав позицію викладену у відзиві, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд дослідивши\~надані докази\~установив,\~31.01.2022\~рішенням Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~вирішено стягнути\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~аліменти на\~утримання неповнолітніх\~дітей:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] \~в розмірі\~1/3\~частини всіх\~видів заробітків\~відповідача щомісячно,\~але не\~менше ніж\~50\~%\~від прожиткового\~мінімуму на\~кожну дитину\~відповідного віку,\~починаючи стягнення\~з дня\~подачі позовної\~заяви,\~а саме\~з 15.01.2018\~року до\~досягнення дітьми\~повноліття.\~З рішення\~також випливає,\~що причиною\~звернення із\~позовом стало\~те,\~що відповідач\~не надає\~коштів на\~утримання дітей,\~не приймає\~участі в\~їх вихованні,\~не приділяє\~їм достатньо\~уваги. Позивач в судовому засіданні підтвердила факт отримання (переказ) коштів від відповідача, проте пояснила, що кошти вона отримала для погашення його боргових зобов`язань, а не на утримання дітей. В переказах не вказано призначення платежу, тому вони не свідчать про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей. Тобто, відповідачем не доведено суду факт виплати позивачу аліментів в добровільному порядку. Постановою Вінницького апеляційного суду від 24.01.2024 скаргу [PERSON] на дії державного виконавця задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Короля В.В. з визначення заборгованості по сплаті [PERSON] аліментів, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року у справі № 127/901/18, станом на 31.08.2022 в сумі 156 613,31 грн. Зобов`язано державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Короля В. В. здійснити перерахунок заборгованості по сплаті [PERSON] аліментів, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року у справі № 127/901/18, з урахуванням сплаченої ним суми в період з січня 2018 року до квітня 2021 року в розмірі 7 530 євро, що станом на дату подання даної скарги згідно з курсом НБУ становить 271 685,41 грн. Згідно розрахунку наданого Першим відділом ДВС у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) за період з січня 2018 по квітень 2023 сума переплати аліментів становить 76079,91 грн. Ухвалою суду від 30.04.2024 визнано виконавчий лист № 127/901/18 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітків відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 15.01.2018 року до досягнення дітьми повноліття, таким, що не підлягає виконанню. Позивач звертався із письмовою вимогою про добровільне повернення коштів. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення даної статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: « … зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала» Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/16664/18: «Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.» Згідно із постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20: «Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Судувід 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд дослідивши надані докази, вислухавши сторони прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. [PERSON] за період з січня 2018 по квітень 2023 сплачував на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку, які постановою суду було зобов`язано врахувати державному виконавцю. Суд враховує ту обставину, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів [PERSON] діяла недобросовісно зазначивши у позовній заяві, що позивач дітей не утримує. Проте позивач кошти вносив добровільно, що було встановлено судом, оскільки розмір присуджених аліментів був меншим ніж фактично сплачений у відповідача виникла переплата на суму 76079,91 грн. З огляду на це суд задовольняє позовні вимоги до відповідачки [PERSON] та стягує з неї 38039,96 грн. В діях співвідповідача [PERSON] суд не вбачає недобросовісності дій, тому в частині стягнення з нього коштів суд відмовляє. Судом також враховано, що виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню, тому в рамках вказаного виконавчого провадження повернути кошти немає можливості. Оскільки позовні вимоги задоволено відносно відповідачки [PERSON] то із неї слід стягнути судові витрати на підставі ст. 132, 141 ЦПК України на користь позивача у сумі 7130,60 грн, що складаються з витрат на сплату судового збору у сумі 605,60 грн та витрат на правничу допомогу 6525 грн. Натомість з позивача на користь відповідача [PERSON] слід стягнути 8000 грн витрат на правничу допомогу, оскільки відносно нього у задоволенні позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial