Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою Виконавчого комітету Ананьївської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що на обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування Служби у справах дітей Ананьївської міської ради перебувають діти, які мають статус дитини, позбавленої батьківського піклування: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 07 вересня 2023 року малолітніх: [PERSON] та [PERSON] відібрано у [PERSON] , а малолітнього [PERSON] відібрано у [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Ананьївської міської ради від 18 січня 2024 року № 26 «Про поповнення дитячого будинку сімейного типу [PERSON] , влаштування до нього дітей на виховання та спільне проживання» малолітніх дітей влаштовано на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] . Позивач зазначає, що протягом 2024 року відповідачі до суду із заявою про повернення їм дітей не звертались. Законодавством визначено, що якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. 15 листопада 2024 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини Ананьївської міської ради з розглядом питання доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів та стягнення аліментів на утримання дітей. З урахування рішення комісії Виконавчим комітетом Ананьївської міської ради (позивачем) 21 листопада 2024 року прийнято рішення № 335 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Ананьївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] ». З урахуванням наведених в позовній заяві обставин, з метою вжиття заходів соціального захисту дітей позивач звернувся до суду з цією позовною заявою та просить позбавити відповідачів батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дітей. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 19 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Платонов С.І. , який діє на підставі довіреності від 30 січня 2025 року за № 04-32/321 (а.с.49), в судовому засіданні надав пояснення відповідно до обставин, викладених в позовній заяві, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили не позбавляти їх батьківських прав та надати ще один шанс. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України « Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 квітня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відповідний актовий запис № 2909 (а.с.14 зворотний). Згідно ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, сформованого 07 березня 2023 року за №00038765930 Ананьївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відомості про батька малолітнього [PERSON] записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с.15); - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28 грудня 2022 року Ананьївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідний актовий запис № 3 (а.с.17 зворотний). Згідно ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, сформованого 07 березня 2023 року за №00038766272 Ананьївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відомості про батька малолітнього [PERSON] записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с.18). Крім того, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 червня 2019 року Ананьївським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відповідний актовий запис № 59 (а.с.16). Згідно ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, сформованого 07 березня 2023 року за №00038766157 Ананьївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відомості про батька малолітнього [PERSON] записані відповідно до статті 126 СК України (а.с.16 зворотний-17). Також встановлено, що відповідачі по справі 15 лютого 2024 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15 лютого 2024 року Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради, відповідний актовий запис № 8. Після реєстрації шлюбу відповідачка взяла прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с.14). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статтей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» (№ 10383/09, § 100) ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. В § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року (№ 31111/04) у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Конвенція про права дитини гарантує, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. У випадках, коли дитині небезпечно для її життя, здоров`я і морального виховання, знаходитись поряд з батьками, в якості засобу захисту її прав суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Відібрання дітей є, по суті, превентивним заходом щодо батьків, оскільки надає їм можливість змінити своє ставлення до виховання дітей, без застосування до них виняткового заходу - позбавлення батьківських прав. При розгляді справи судом встановлено, що 03 березня 2023 року в.о. Ананьївського міського голови було надано усне доручення Службі у справах дітей Ананьївської міської ради щодо проведення обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] , які, за повідомленням сусідів, зловживають спиртними напоями та неналежним чином доглядають своїх малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . За результатами перевірки умов утримання, проживання та виховання дітей в сім`ї відповідачів, а також за результатами оцінки рівня безпеки дітей, членами комісії було прийнято рішення щодо негайного відібрання дітей із сім`ї та подальшого їх тимчасового влаштування. Того ж дня, виконавчим комітетом Ананьївської міської ради прийнято рішення від 06 березня 2023 року № 42 «Про негайне відібрання дітей» та надання висновку до суду щодо відібрання малолітніх дітей від батьків з позбавленням їх батьківських прав. За результатами розгляду позовної заяви з врахуванням уточнених позовних вимог 07 вересня 2023 року Балтським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яким у відповідачів по справі відібрано без позбавлення батьківських прав малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у відповідачки відібрано без позбавлення батьківських прав малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.19-22). В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Ананьївської міської ради від 06 грудня 2023 року № 359 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.22 зворотний-23). Рішенням Виконавчого комітету Ананьївської міської ради від 18 січня 2024 року № 26 малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , влаштовано на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] (а.с.24-25). Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Суд виходить з того, що дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Матеріалами справи не підтверджується, що відповідачі після відібрання у них дітей (06 березня 2023 року) та до моменту звернення позивача з позовною заявою про позбавлення їх батьківських прав (16 квітня 2025 року) зверталися до суду з заявою про повернення малолітніх дітей. З листа Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Ананьївської міської ради від 11 листопада 2024 року № 269 вбачається, що родина [PERSON] постійно перебувала у полі зору Центру надання соціальних послуг та отримувала соціальні послуги. З моменту відібрання малолітніх дітей та влаштування їх до будинку сімейного типу [PERSON] родина [PERSON] виявляла намір на побачення з дітьми. Одного разу в Центрі надання соціальних послуг було організовано зустріч батьків з дітьми, батьки мали бажання неодноразово ще зустрітись з дітьми, але цього кроку не було виявлено (а.с.28). Відповідно до абзацу восьмого пункту 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками (абзаци другий та четвертий пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 3). Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них (абзац шостий пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 3). Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин (абзац третій пункту 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 3). Судом встановлено що, підстави, які стали підставою для ухвалення рішення про відібрання дітей від відповідачів відповідно до рішення у справі № 491/276/23, на час розгляду справи не відпали. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої старостою Гандрабурівського старостинського округу 08 листопада 2024 року за № 670, до складу сім`ї громадянки [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , та яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , входять: чоловік [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] (а.с.25 зворотний). На підстав наказу Служби у справах дітей Ананьївської міської ради від 21 жовтня 2024 року № 59/од-2024 з метою обстеження умов проживання відповідачів, в сім`ї яких виховується малолітня дитини [PERSON] , [INFO] , було проведено обстеження умов проживання відповідачів. Так,умови проживання були визнані задовільними і встановлено, що для проживання та виховання новонародженої дитини батьки створили належні умови (а.с.30). При цьому звернуто увагу, що умови створені лише для однієї дитини. Згідно характеристики на громадянку [PERSON] , [INFO] , виданої старостою Гандрабурівського старостинського округу 08 листопада 2024 року за № 673, підтверджено, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . За час проживання на території села [PERSON] зарекомендувала себе як несамостійна особа, яка недостатньо займалася доглядом та вихованням своїх дітей, внаслідок чого дітей вилучили із сім`ї. Скарг від сусідів та жителів села на [PERSON] не надходило (а.с.26). Інформацією стосовно зайнятості [PERSON] не володіють (а.с.27). Згідно характеристики на громадянина [PERSON] , [INFO] , виданої старостою Гандрабурівського старостинського округу 08 листопада 2024 року за № 6669, підтверджено, що останній зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . За час проживання на території села [PERSON] зарекомендував себе як з позитивної, так і з негативної сторони, але скарг від сусідів та жителів села не надходило. В той же час, [PERSON] працьовита людина, займається підсобним господарством (а.с.26 зворотний). Інформацією стосовно зайнятості [PERSON] не володіють (а.с.27 зворотний). Згідно довідок Комунального некомерційного підприємств «Ананьївська багатопрофільна міська лікарня Ананьївської міської ради» від 07 листопада 2024 року №№321, 322 відповідачі перебувають на «Д» (диспансерному) обліку в кабінеті у лікаря-нарколога (а.с.29). Факт перебування на зазначеному диспансерному обліку відповідачами не спростовано. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ананьївської міської ради від 21 листопада 2024 року № 335 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав: - [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.7-10). З висновку вбачається, що на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Ананьївської міської ради, де вирішувалось питання щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, були присутні відповідачі, які пояснили, що жалкують про те, що у них забрали дітей і що вонинамагались їх повернути, звернувшись до кількох адвокатів для подання позовної заяви до суду, але адвокати, до яких вони звертались, їм відмовили. Також пояснили, що на теперішній час в родині виховується новонароджена дитина, якій вони приділяють максимум уваги, а тому до повернення в родину ще трьох дітей не готові (а.с.10). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. В судовому засіданні відповідачі заперечили проти позовних вимог щодо позбавлення їх батьківських прав відносно малолітніх дітей. При цьому, відповідачі не надали жодного доказу щодо недоцільності позбавлення їх батьківських прав. Суд зазначає, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідачів до власних малолітніх дітей та реальне бажання змінити поведінку. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. Відповідачами не надано доказів того, що вони створили умови для проживання дітей та щодо можливості відповідачів фінансово забезпечувати своїх малолітніх дітей. При цьому відповідачі не були позбавлені права надати необхідні пояснення, докази, які б спростовували висновки безпосередньо в судовому засіданні, оскільки не орган опіки та піклування Ананьївської міської ради приймає рішення про позбавлення батьківських прав, а суд, який наділений правом не приймати відповідні висновки до уваги згідно із частиною шостою статті 19 СК України. Однак матеріали справи не вказують на належне спростування відповідачами, зокрема, обставин, які передбачають застосування пунктів 2 та 4 частини першої статті 164 СК України. Оскільки відповідачі не надали жодного доказу щодо недоцільності позбавлення їх батьківських прав, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав щодо малолітніх дітей, у зв`язку з невиконанням відповідачами своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи інтереси дітей, позицію відповідачів, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і про необхідність їх задоволення як таких, що сприяють якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (частина перша статті 168, частина перша статті 169 СК України). Приписами частини другої статті 166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. В прохальній частині позовної заяви позивач, зокрема, просив суд стягнути аліменти на утримання дітей з відповідачки в розмірі частини та з відповідача в розмірі частини з усіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття. У відповідності до частини третьої статті 166 СКУ України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частинами другою, третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Правовий висновок з цього приводу міститься в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №759/10277/18. Згідно статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд також враховує, що при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи інтереси дітей, на утримання яких присуджуються аліменти, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів аліментів на утримання малолітніх дітей: - з відповідачки на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 квітня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття; - з відповідача на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 квітня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а в силу пункту 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за звернення з заявою про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб не справляється та в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за звернення з вимогою про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне згідно статті 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,20 гривень стягнути солідарно з відповідачів в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved