Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який 10 лютого 2020 року було розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дочка проживає разом із ним за однією адресою у житловому будинку, що належить йому на праві власності. Наголосив, що участі у вихованні та утриманні дочки відповідачка не бере. Дочка знаходиться на його повному утриманні та будь-яких стосунків з [PERSON] вони не підтримують. Стверджує, що він добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та її розвитку, забезпечує її усім необхідним. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків визначених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Даний факт є підставою для звільнення з військової служби. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача адвокат Януль В.С. позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам та просили суд їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка [PERSON] повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв та клопотань від останньої не надходило. Відзив на позов суду не подано. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради Рівненського району Рівненської області Овдійчук О.А. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог та повідомила суду, що [PERSON] тривалий час проживає у будинку свого батька та забезпечена усім необхідним. Від матері дитини жодних звернень не було. Представник військової частини [NUMBER] Лейковський А.М. в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] \~є безпідставними\~та такими,\~що не\~підлягають до\~задоволення,\~оскільки позивачем\~обрано невірний\~спосіб захисту\~його прав,\~адже залишення\~доньки лише\~на утриманні\~та вихованні\~батька являється\~неналежним виконанням\~батьківських обов`язків\~та підставою\~для звернення\~до суду\~із позовом\~про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши зібрані\~по справі\~докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено й це підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 211. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 12.03.2020, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно витягів з реєстру територіальної громади від 10.06.2025 слідує, що [PERSON] зареєстрована разом з батьком в [ADDRESS] . Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав від 25.09.2023 № 34841865, Житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 169.3 вк.м., що за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Згідно з Актами обстеження житлово-побутових умов від 12 листопада 2024 року та 11 червня 2025 року, складеними службою у справах дітей Здолбунівської міської ради за результатами обстеження будинку [ADDRESS] , неблагополучної обстановки в сім`ї на час обстеження не виявлено. Займаються вихованням та утриманням п`ятьох дітей ( [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2024 року народження) [PERSON] та [PERSON] . Обставини проживання дочки позивача [PERSON] за указаною адресою протягом останнього календарного року, а також її виховання й утримання позивачем та його дружиною [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що з [PERSON] одружена два роки. Дочка чоловіка почала проживати разом із ними з серпня 2024 року, а до цього часу вона перебувала за кордоном у мами позивача [PERSON] . Зазначила, що впродовж останнього року, у зв`язку із проходженням служби, чоловік не був у відпустці та не мав можливості часто бувати вдома, тому вихованням дітей займається суто вона і самій їй важко це робити. [PERSON] будучи допитаною у порядку ст. 232 ЦПК України повідомила, що мами не бачила близько двох з половиною років, та не спілкується з нею. Скільки часу проживає з батьком не пригадала, однак зазначила, що завжди з ним спілкується по телефону та у них склалися добрі стосунки. Згідно довідки військової частини [NUMBER] від 25.03.2025 № 939 [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . З відомостей Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 13.06.2025 слідує, що [PERSON] отримує виплати військовослужбовця, джерелом отримання доходів - ВЧ [NUMBER] . Згідно характеристики Здолбунівського ліцею № 6 від 11.06.2025 № 109, батько піклується про [PERSON] , цікавиться її успіхами у навчанні та систематично підтримує зв`язок з класним керівником та вчителяи. Мама не виходить на контакт з класним керівником. Також, судовим наказом Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2025 року у справі № 562/2248/25 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 10 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду інші докази, що не стосуються предмета доказування. Також ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа в судовому засіданні 02 вересня 2025 року, не прийнято як докази, подані представником позивача разом із заявою від 01.09.2025 письмові документи, з огляду на відсутність належного обґрунтування неможливості їх подання у вказаний строк зі сторони позивача разом з позовною заявою (ст. 83 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі, позивач [PERSON] просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, що може мати негативні наслідки для матері дитини, але не заявляє при цьому вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, натомість зазначає про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав. Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини. Доказів того, що [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно доньки [PERSON] , що вона не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин, суду не надано. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] , заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених в позовній заяві обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері малолітньої дитини батьківських прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). За таких обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed