Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

До суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 36086,38 грн. та судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.2024 року між ТзОВ «Бізнес позика» та [PERSON] укладено Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідачу було направлено через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор [NUMBER], на номер телефону [NUMBER] , котрий відповідачем було введено/відправлено. Вказувало, що відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізпозика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до Договору кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно умов Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 1.15288411 процентів за кожен день користування кредитом. Зазначало, що ТОВ «Бізпозика» надало відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000.00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позивальника № [NUMBER] . [PERSON] , належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у Боржника станом на 20.03.2025 року утворилась заборгованість за Договором № 499370-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 36 086,38 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 24 586,38 грн; суми заборгованості по штрафам - 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією - 1 500,00 грн. Тому на підставі вищевикладеного позивач просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 36086 грн 38 коп та судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. 01.04.2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження по справі. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується із заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та недоведеними з наступних підстав. Зазначає, що договір кредитної лінії не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме Відповідачем, оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних Відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи Відповідача. Позивач не долучив до позовної заяви та матеріали справи не містять доказів того, що саме Відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання Відповідачем смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором. Будь-які документи, що підтверджують особу позичальника в матеріалах справи відсутні. Так, до позовної заяви, на підтвердження передачі кредитних коштів, Позивач долучив лише анкету клієнта від 20 березня 2024 року, підтвердження про здійснення платежу ТОВ «Бізнес позика». Проте, долучені Позивачем докази не можуть слугувати належним доказом на підтвердження факту отримання Відповідачем кредиту. Більш того, як зазначає Відповідач вказаний картковий рахунок на яке було здійснено перерахування кредитних коштів йому не належить. Позивачем не доведено розмір фактично взятих Відповідачем кредитних коштів за умовами кредитного договору, а також розмір існуючої заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови в задоволені позову. Позовні вимоги на основі належних, допустимих та достатніх доказів позивачем не доведено, а тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що звертають увагу суду, що до позовної заяви була додана візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору, у якій детально відображені всі дії ТОВ «Бізнес Позика» та Відповідача щодо укладення Кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Ця візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору була посвідчена директором ТОВ «Бізнес Позика» Гайворонською М.М. 13.05.2024 року [PERSON] , прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС Одноразового ідентифікатора [NUMBER], (направленого Позичальнику на номер телефону [NUMBER] вказаного Позичальником в Заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення. Правильно застосувавши норми матеріального права, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що Кредитний договір підписаний Боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Заявником/Кредитором та Боржником/Позичальником не був би укладений. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котру Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про перерахування коштів. Щодо перерахування Позивачем на рахунок Відповідача кредитних коштів у розмірі 10 000,00 грн повідомляють, що до позовної заяви була додана довідка щодо перерахування кредитних коштів, яка була надана Позивачу посередником ТОВ «ПрофітГід». Номер картки для перерахування коштів за кредитним договором був вказаний Відповідачем при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви був доданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи "анкета клієнта", відповідно до якого Позичальником був зазначений номер банківської картки № [NUMBER] для перерахування на нього коштів. Також повідомляють суд, що інколи під час укладення Кредитного договору Позичальники вказують номер банківської картки для перерахування кредитних коштів інших осіб (наприклад своїх родичів), тобто ці банківські картки випущені (емітовані) на ім`я інших осіб. При цьому, це не означає, що Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був укладений, та позичальник не має зобов`язань за Кредитним договором, оскільки ТОВ «Бізнес Позика» перераховує кредитні кошти на той номер банківської картки, який позичальник вказує під час укладення Кредитного договору. Крім того, протягом строку дії Кредитного договору та/або його закінчення Позичальник не звернувся із заявою про розірвання Кредитного договору та/або визнання Кредитного договору недійсним в цілому або його окремих частин. Звертають увагу суду, що всі істотні умови Кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту (у випадку її встановлення), строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо - встановлені НЕ у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у Кредитному договорі, який уклав Відповідач шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Також хочуть звернути увагу суду на те, що за Кредитним договором не нараховувалася жодна неустойка у формі пені чи штрафів. Кредитодавець не нараховував проценти поза межами строку дії Кредитного договору. Також представником позивача подано додаткові пояснення щодо витребуваної інформації, що становить банківську таємницю. Ухвалою від 08.05.2025 суд задовольнив вищезазначене клопотання сторони Позивача та витребував у банку інформацію, що становить банківську таємницю. На виконання вимог вищезазначеної ухвали банк надав відповідь, у якій зазначив, що банківська картка [NUMBER] була випущена (емітована) не на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) яка є Відповідачем по справі, а на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). При цьому, банк надав виписку по вищезазначеній банківській картці (відкритому для її обслуговування рахунку), з якої вбачається, що на вищезазначену банківську картку (відкритий для її обслуговування рахунок) справді були зараховані кредитні кошти у розмірі, який передбачений Кредитним договором, а саме 10 000,00 грн одним платежем 13.05.2024 (у день укладення Кредитного договору), що узгоджується з доданим до позовної заяви доказом перерахування кредитних коштів. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котру Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про перерахування коштів. Як вже зазначалося у відповіді на відзив, інколи під час укладення Кредитного договору Позичальники вказують номер банківської картки для перерахування кредитних коштів інших осіб (наприклад своїх родичів), тобто ці банківські картки випущені (емітовані) на ім`я інших осіб. При цьому, це не означає, що Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був укладений, та не означає що позичальник не має зобов`язань за Кредитним договором, оскільки ТОВ «Бізнес Позика» перераховує кредитні кошти на той номер банківської картки, який позичальник вказує під час укладення Кредитного договору. Тому на підставі вищевикладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив розглядати справу без присутності представника товариства та задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, однак його представник спрямував до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, вимоги не визнають та просять суд відмовити у повному обсязі. Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 13.05.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 13.05.2024 року направлено [PERSON] , пропозицію (оферту) укласти Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту. 13.05.2024 року [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено [PERSON] , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор [NUMBER], на номер телефону [NUMBER] , котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 13.05.2024 року між ТОВ "БІЗПОЗИКА" та [PERSON] було укладено Договір № 499370-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. перерахувало на банківську картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкоюТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів та випискою по рахунку № [NUMBER] . Згідно розрахунку заборгованості у [PERSON] станом на 20.03.2025 року утворилась заборгованість за Договором № 499370-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 36 086,38 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 24 586,38 грн; суми заборгованості по штрафам - 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією - 1 500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних». Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ідентифікація [PERSON] на вебсайті позивача здійснена з використанням паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON] , номера телефону [NUMBER] , електронної пошти [INFO] , номера банківської картки № [NUMBER] , на яку слід перерахувати кошти. Таким чином, саме на вищевказаний номер телефону та адресу електронної пошти надходили одноразові ідентифікатори, які використовувалися для підписання договору про надання кредиту та додаткових угод до нього. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач отримала кредитні кошти та у подальшому порушила обов`язок з їх повернення, тобто не виконувала, або неналежним чином виконувала умови вказаного вище договору. На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.05.2025 року від АТ «Таскомбанк» до суду надійшло повідомлення, в якому зазначено, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) рахунок, операції по якому можуть здійснюватись за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] , в АТ «ТАСКОМБАНК» не відкривався. Станом на 13.05.2025 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в АТ «ТАСКОМБАНК» відкрито рахунок № [NUMBER] у гривнях, операції по якому можна здійснювати за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] . [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в АТ «ТАСКОМБАНК» відкрито рахунок № [NUMBER] у гривнях, операції по якому можна здійснювати за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] . До даного повідомлення долучено виписку по банківській картці № [NUMBER] , якою підтверджено факт зарахування переказу 13.05.2024 року в сумі 10000 грн. на ім`я [PERSON] . Отже, відповідач [PERSON] не є отримувачем кредиту у сумі 10000 грн., тому вимоги позовної заяви щодо стягнення з неї заборгованості є безпідставними. Так, до позовної заяви, на підтвердження передачі кредитних коштів, Позивач долучив лише довідкуТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів. Проте, долучені Позивачем докази не можуть слугувати належним доказом на підтвердження факту отримання Відповідачем кредиту. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Суд наголошує на тому, що за правовими висновками Верховного Суду, які висвітлені у постанові від 01.11.2023 у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення як основного боргу за кредитним договором, так і похідних від нього відсотків, комісії, та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed