Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.05.2007 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Зазначає, що від шлюбу із відповідачем мають двох дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачем. Внаслідок різних поглядів на життя, характерів, уподобань, подружнє життя не склалося, зникло почуття любові, взаємної згоди та бажання жити подружжям, між ними часто виникали суперечки та непорозуміння, що переростало у конфлікти. Подружнє життя стало не можливим, а з січня 2024 року шлюбні відносини припинилися, позивач та відповідач проживають окремо, не мають спільного бюджету та побуту, а тому їх шлюб існує лише формально. Спроби примирення та налаштування нормальних подружніх відносин були невдалими, ставлення один до одного та взаємовідносини не змінилися, тому примирення подружжя виключається. Ухвалою суду від 08.07.2025 розгляд справи призначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Сторони про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін повідомлені належним чином. Відповідач подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає у повному обсязі, підтверджує, що шлюбні відносини припинилися та примирення неможливе. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. 26.05.2007 між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб, який зареєстровано Терешківською сільською радою Красилівського району Хмельницької області, актовий запис № 3. У шлюбі сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як передбачено ч.1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вказані положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд враховує, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Розірвання шлюбу засвідчує розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Однак сторони не підтримують подружніх стосунків, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю неможливо. Приймаючи до уваги причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, суд вважає позов обґрунтованим, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Отже, слід розірвати шлюб між сторонами. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім цього, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. У зв`язку з зазначеним, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 605,60 грн. судового збору, а решту стягнути з відповідача на користь позивача, тобто 605,60 судового збору. Суд також звертає увагу на те, що позивач у позовній заяві просить судові витрати не стягувати з відповідача. На це суд зауважує, що розподіл судових витрат не є позовною вимогою та не залежить від думки позивача, а покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Натомість питання отримання виконавчого листа щодо примусового стягнення судового збору є суб`єктивним правом позивача, оскільки виконавчий лист видається судом саме за його заявою. Таким чином, вирішити питання щодо розподілу судових витрат суд має згідно вимоги законодавства. Проте подальша реалізація такого стягнення залежить тільки від волевиявлення позивача. На підставі ст. ст. 24, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved