Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] помер його дід [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на будівлю від 15.11.1988 року. [PERSON] з 08.11.1948 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Від вказаного шлюбу подружжя мало трьох дітей: сина [PERSON] , бать ка позивача, а також доньку [PERSON] та доньку [PERSON] . Вказує, що донька [PERSON] та [PERSON] не мешкала у вказаному будинку після смерті батька та фактично не приймали спадщини й остання померла [INFO] . Таким чином, після смерті [PERSON] єдиними спадкоємцями майна були дружина спадкодавця [PERSON] та син [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном в порядку ст.549 ЦК України 1963 року. Вказує, що від дня смерті, а саме з [INFO] вони користувалися речами померлого та предметами домашнього вжитку, меблями, з дня смерті здійснювали господарську турботу за житловим будинком, здійснювали поточні ремонти, доглядали за садом та городом. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу з відповідною заявою та успадкував земельну ділянку, але не оформив своє спадкове права на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що [INFO] [PERSON] помер. За життя останній з 16.07.1975 року перебував у шлюбі з [PERSON] та подружжя мало двох дітей: сина [PERSON] , позивача у справі та доньку [PERSON] . Вказує, що [PERSON] та [PERSON] відмовились отримувати спадщину. Також зазначає, що з 23.02.2022 року переїхав до с.Кетрисанівка Кропивницького району Кіровоградської області та на час смерті батька [PERSON] й по теперішній час разом з дружиною проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що він прийняв спадщину після смерті батька подавши відповідну заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок за вказаною адресою, оскільки відсутні документи, які б підтверджували факт прийняття у спадщину вказаного будинку його батьком [PERSON] , тому звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалами Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.12.2024 року та від 16.01.2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11.02.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 року та від 31.03.2025 року задоволено заяву представника позивача про його участь в підготовчого засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.03.2025 року задоволено клопотання представник позивача про витребування письмових доказів. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.05.2025 року задоволено заяву представника позивача про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.06.2025 року задоволено заяву представника позивача про виклик свідків у судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду заяв чи клопотань не подав. Представник позивача адвокат Дехтяренко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, який просив задовольнити, також надав згоду на заочний розгляд справи, у зв`язку з відсутністю представника відповідача. Представник відповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань про розгляд справи без його участі та відзив не подав. Третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї до суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.165, том 1). Третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї до суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.166, том 1). Третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї до суду також надійшла заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.167, том 1). Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ст.280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду сторони позивача, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у відповідності до ст.89 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенню позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Кетрисанівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області від 30.11.1994 року, актовий запис №38 (а.с.7, том 1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та який належав спадкодавцю відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 15.11.1988 року, виданого на підставі рішення Бобринецького райвиконкому №266 від 09.11.1988 року як колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.8, том 1). З Технічного паспорта від 06.1988 року вбачається, що вказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] 1966 року забудови, площею 69,1 м2, має господарсько-побутові будівлі: літня кухня, сарай 2 будівлі, гараж, погріб та туалет (а.с.9-13, том 1), даний факт також підтверджується короткою технічною характеристикою об`єкта за матеріалами технічної інвентаризації від 20.06.2024 року виданої Бобринецькою дільницею ОКП «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с.26, том 1). З архівної довідки №б\\н від 20.06.2024 року, виданої Бобринецькою дільницею ОКП «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації», вбачається, що станом на 01.01.2013 рік житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Кетрисанівської сільської ради народних депутатів від 15.11.1988 року, зареєстрованого 15.11.1988 року Кіровоградським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі № б\\н, запис № б\\н (а.с.27, том 1). [PERSON] з 08 листопада 1948 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] видане Н-Олександрівським РАЦС 08.11.1948 року (а.с.14, том 1). Від шлюбу мали дітей: сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане повторно Бобринецьким рай бюро РАЦС 19.06.1953 року (а.с.15), доньку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] про народження видане Ново-Олександрівським бюро РАЦС 27.01.1955 року (а.с.248, том 1) та доньку [PERSON] . Позивач [PERSON] доводиться онуком [PERSON] та сином [PERSON] , що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 09.10.2023 року за №00041754257 (а.с.183-187, том 1). Цивільний кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, у книзі шостій «Спадкове право» містить норми, які врегульовують правовідносини, що виникають у зв`язку із спадкуванням. У пункті 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкові відносини були врегульовані відповідними нормами ЦК УРСР. Так, статтею 525 ЦК УРСР передбачалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 526 ЦК УРСР). Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до статті 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Вказане кореспондується із п.4 та п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц вказала, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається, як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Не може визнаватися фактичним вступом в управління спадщиною організація та проведення спадкоємцем поховання спадкодавця, оскільки такі дії не стосуються спадкового майна. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №305/235/17 (провадження №61-11869св19). Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Проте, позивачем не доведено належними та допустими доказами ні факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] батьком позивача [PERSON] ні дружиною спадкодавця [PERSON] . Жодного доказу на підтвердження фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подачі державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON] , протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, у тому числі й батьком позивача [PERSON] , позивачем до суду не надано. Не доводять вказаного факту й показання свідків. Так, свідок [PERSON] суду показав, що знав за життя [PERSON] та знай його дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На момент смерті діти та дружина були живі. Вказує, що діти поживали окремо. також вказує, що в [PERSON] було двоє доньок, в [PERSON] син, а у [PERSON] донька [PERSON] та син [PERSON] . [PERSON] якийсь час приблизно 20 років і до смерті проживав у будинку батька сам. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, що позивач являється їй двоюрідним братом. Вказує, що [PERSON] вона не знала, а [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] та, прое з якого часу він там проживав вона повідомити не може, бо лише з 2010 року переїхала в с.Кетрисанівка. З допиту в судовому засіданні свідка [PERSON] встановлено, що з [PERSON] вона не була знайома та знала лише [PERSON] , яка на той час проживала в м. Кропивницький у своєї доньки. Також їй відомо, що [PERSON] проживав в с.Кетрисанівка Кропивницького району Кіровоградської області з 2002 року. Тобто жоден із допитаних свідків не показав про обставини прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] , шляхом вступу в управління та володіння майном спадкодавця, та навпаки надали показання, які не узгоджуються із доводами позивача, викладеними в позовній заяві. Також, як вбачається із змісту свідоцтва про право власності на будівлю житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] від 15.11.1988 року, належить колгоспному двору на підставі рішення Бобринецького райвиконкому №266 від 09.11.1988 року, та головою якого є [PERSON] . Проте, з прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-XII, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126ЦК УРСР). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. За приписами ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. При цьому, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Але в судовому засіданні не встановлено обставин, що у [PERSON] чи у його спадкоємців станом на 15.04.1991 року збереглося правона частку члена колгоспного двору на вказаний житловий будинок, доказів на обґрунтування цих обставин, у тому числі записів з погосопдарської книги, сторона позивача також не надала. Тому відсутні підстави дійти висновку про належність у спадкодавців позивача частки майна колгоспного двору у зазначеному у позову домоволодінні. Судом також встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , баба позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 22.11.2014 року, актовий запис №3089 (а.с.18, том 1). На час смерті [PERSON] проживала та була прописана в [ADDRESS] , що підтверджується, заявою про прийняття спадщини [PERSON] від 28.01.2015 року за №6 (а.с.242 зворот, том 1). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно змісту ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. З матеріалів спадкової справи №3/2015 від 28.01.2015 року до майна померлої [PERSON] вбачається, що її син [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Колос Н.В. з заявою від 28.01.2015 року, зареєстрованою за №6, про прийняття спадщини за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.240-254, том 1). Донька спадкодавця [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , що підтверджується копією заяви адресованої приватному нотаріусу Кіровоградському міському нотаріальному округу Колос Н.В. від 22.05.2015 року за №32 (а.с.247, том 1). А [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 15.09.2015 року, актовий запис №2416 (а.с.17, том 1). Аналогічно донька [PERSON] також відмовилася від прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , що підтверджується копією заяви адресованої приватному нотаріусу Кіровоградському міському нотаріальному округу Колос Н.В. від 22.05.2015 року за №33 (а.с.247 зворот, том 1). Після смерті матері [PERSON] , син [PERSON] успадкував за заповітом земельну ділянку площею 7,1253 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, кадастровий номер 3520883800:02:000:1010, даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2015 року за №45993486 (а.с.19, том 1), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №722 (а.с.20, том 1) та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 12.06.2024 року за №77303525 (а.с.21, том 1). При цьому, до складу спадщини після смерті [PERSON] не увійшов житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] чи його частка. Відповідно, з урахуванням встановлених вище обставин, це майно не успадкував після її смерті і [PERSON] .. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 17.02.2023 року (а.с.23, том 1). За життя [PERSON] з 16 липня 1975 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] видане повторно Інгульським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 25.08.2023 року (а.с.24, том 1). Від шлюбу народитися діти: син [PERSON] , позивач у справі, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 09.10.2023 року за №00041754257 (а.с.183-187, том 1) та донька [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ніка Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , та на підставі якої приватним нотаріусом 25.04.2023 року було заведено спадкову справу за №6/2024 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72239017 від 25.04.2023 року) (а.с.25, а.с. 176-239 том 1). З матеріалів спадкової справи №6/2024 від 25.04.2023 року вбачається, що позивач [PERSON] є не єдиним спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки спадщину також прийняла як спадкоємець першої черги спадкування за законом дружина спадкодавця [PERSON] , про що отримала відповідні свідоцтва на 1/2 частку: квартири, земельної ділянки для будівництва, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому в матеріалах спадкової спадкової справи №6/2024 від 25.04.2023 року відсутні докази того, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] увійшов до складу спадщини після смерті [PERSON] , та відсутня постанова нотаріуса про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2025 року за № 432584346 та № 432589353, за вказаними параметрами запиту за адресою: [ADDRESS] відомості відсутні (а.с.45, том 2). Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Звертаючись до суду позивач також окрім вимоги про визнання права власності на майно заявив також вимоги про встановлення факту прийняття спадщини батьком [PERSON] після смерті [PERSON] , та факту прийняття спадщини позивачем після смерті батька [PERSON] , проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі №462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог, тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу та є саме по собі неналежним способом захисту порушеного права. Разом з тим, судом на підставі досліджених доказів не встановлено факту прийняття спадщини батьком позивача [PERSON] після смерті [INFO] його батька та діда позивача [PERSON] , як і не встановлено того факту, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] увійшов до складу спадщини як після смерті баби позивача [PERSON] так і після смерті батька позивача [PERSON] .. Також судом встановлено, що у у діда позивача [PERSON] , окрім дружини [PERSON] , на час його смерті було троє дітей, але доказів, що хтось із них, у тому числі і дружина, вступив в управління та волододіння спадковим житловим будинком, чи подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, суду не надано, відповідно як і доказів прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . Крім того, із копії Витягу з реєстру територіальної громади № 5.10-396466-2024 від 12.06.24 р. ( т.1. а.с.187 зворот) та з копії паспорта [PERSON] Серія [NUMBER] , виданого Ленінським РВ УМВС України в Миколаївській області 13.11.1996 року ( т.1 а.с.245 зворот -246) встановлено, що [PERSON] був зареєстрований та проживав з 30.05.1989 року за адресою: [ADDRESS] , цю ж адерсу він вказав у заяві про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] від 28.01.2015 року №6 ( т.1 а.с.242 зворот) . Отже, ці докази спростовують доводи позивача про те, що його батько [PERSON] проживав разом із своїм батьком [PERSON] на час смерті останнього у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Встановлені судом фактичні обставини справи дають підставу виснувати суду, що у позивача не виникло право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування ні за законом ні за заповітом, оскільки не можна успадкувати те, що не увійшло до складу спадщини, а тому оскільки стороною позивача не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову повністю. Враховуючи відмову в задоволенні позову та на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed