Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Знам`янської міської ради Кіровоградської області та АТ «Укрзалізниця», в якому просить скасувати право постійного користування земельною ділянкою AT «Українська залізниця», що виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КР 002026 від 21.04.2003, виданого на підставі рішення міської ради № 281 від 18 лютого 2003 року земельною ділянкою для будівництва і обслуговування нежитлової будівлі за [ADDRESS] площею 131,3 кв.м., право користування якою перейшло до [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 05 вересня 2002 року приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Цибульською Л.М. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 05 вересня 2003 року приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Цибульською Л.М., [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] . Це приміщення колишньої котельні загальної площею 82,9 кв.м. належало продавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Знам`янської міської ради 05 травня 2003 року №121, зареєстровано Знам`янським бюро технічної інвентаризації 02 червня 2003 року за №21/2. Відповідно до технічного паспорту на вказаний об`єкт нерухомого майна, загальна площа земельної ділянки за цією адресою по фактичному використанню становить 131,3 кв.м. на даний час позивач має намір розпорядитися своїм майном, однак не може цього зробити, оскільки діюче законодавство при нотаріальному посвідченні правочинів вимагає перехід права власності чи право користування на земельну ділянку, на якій воно розташоване. Земельна ділянка, в тому числі на якій розташована нежитлова будівля позивача, перебуває у постійному користуванні у АТ «Укразалізниця» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КР №002026 від 21.04.2003. Досудове врегулювання із відповідачами питання виділення позивачу земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі не дало результату через відсутність державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні у АТ «Укрзалізниця». Відповідач АТ «Укрзалізниця» надав відзив на позов, відповідно до якого вважає позивачем обраний помилковий спосіб захисту прав, а строк в межах якого можливо звернутися за захистом порушеного права минув. Вказав, що за нормами ст. 149 ЗК України, земельні ділянки надані у постійне користування з земель державної або комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних чи інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та орнанів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених Кодексом. вилучення земельної ділянки чи її частки є однією з підстав припинення права власності і права користування землею і на підставі ч.2 ст. 149 ЗК України може відбуватися виключно за згодою власника або землекористувача. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема, землі під залізницями. Частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» визначено, що землями транспорту визнаються землі, надані у користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із земельним кодексом \~ \~ \~ \~ України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Враховуючи те, що земельна ділянка є державною власністю, яка перебуває у Одеській залізниці у постійному користуванні для потреб залізничного транспорту, право на її вилучення належить Кабінету Міністрів України (ч. 9 ст. 149 ЗК України). В доданих до позовної заяви додатках, відсутні матеріали які б містили інформацію про погодження/згоду на вилучення спірної земельної ділянки з АТ «Українська залізниця» або її відмову. Позивач звернувся до суду з вимогою про скасування державного акта, яким надано 13 124 гектари земельної ділянки для потреб залізниці. Скасування всього державного акта призведе до фактичного позбавлення залізниці цього майна, та неможливістю користуватись земельною ділянкою на якій розташовані об`єкти інфраструктури залізниці, які можуть вплинути на транспортну незалежність держави, що прямо суперечить законодавству. Примусовий же порядок припинення прав на землю може мати місце тільки з підстав, визначених ст. 143 Земельного кодексу України і до спірних правовідносин не може бути застосований. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник просив проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просить його задовольнити, розглядати справу на підставі наявних матеріалів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник надав заяву про розгляд справи без його участі та просить розглядати справу на підставі наявних матеріалів. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 05 вересня 2003 року приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Цибульською Л.М., [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення, будівля бувшої котельні, загальною площею 82,9 кв.м, за адресою [ADDRESS] . 10 лютого 2020 року лях Є.Ю. звернулася до АТ «Укрзалізниця» із заявою про розгляд питання можливості укладення договору земельного сервітуту на земельну ділянку орієнованою площею 131,3 кв.м., на якій розташований об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . На звернення отримала відповідь про неможливість укладення договору земельного сервітуту. Роз`яснено, що земельна ділянка, на якій розміщено її нерухоме майно рахується за регіональною філією «Одеська залізниця» згідно з державним актом на право постійного користування землею та технічної документації із землеустрою щодо нього відповідно до ст. 23 ЗУ «Про транспорт», ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» відноситься до земель залізничного транспорту і є складовою для забезпечення руху поїздів. Реєстрація земельної ділянки не проведена, тому неможливо зареєструвати земельний сервітут. На запит адвоката позивача про надання інформації чи є вільною земельна ділянка площею 131,3 кв.м. призначена для будівництва та обслуговування будівлі за адресою [ADDRESS] , надано відповідь виконавчим комітетом Знам`янської міської ради Кіровоградської області про те, що вказана земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, яка знаходиться в постійному користуванні Одеської залізниці відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії КР від 21.04.2003, додано копію такого акту. Повідомлено, що передача земельної ділянки у користування позивачеві можлива лише при вилученні земельної ділянки у користувача Одеської залізниці за заявою землекористувача. АТ «Укрзалізниця» повідомлено представника позивача про те, що земельна ділянка площею 131,24 га, щодо якої порушене питання, перебуває в постійному користуванні АТ «Укрзалізниця» на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 21.04.2003 серія КР-ІІ №002026, інформація про яку не внесена до Державного земельного кадастру та державна реєстрація речових прав на АТ «Укрзалізниця» не проведена. При цьому триває процедура оформлення зазначеної ділянки, та питання відчуження частини цієї земельної ділянки можливий після проведення її реєстрації за Товариством. Підстави відмови від права користування у Товариства відсутні. Відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 21.04.2003 зареєстрованого в книзі записів державних актів за № 55, Одеській залізниці була надана земельна ділянка з цільовим призначенням - для обслуговування об`єктів та служб залізниці на території Знам`янської міської ради площею 131,24 га. На виконання Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, утворено - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ЄДРПОУ (00034045), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Таким чином, Одеська залізниця реорганізована і увійшла до складу АТ «Українська залізниця». До статутного капіталу АТ «Українська залізниця» увійшло все майно підприємств залізничного транспорту, в т.ч. і права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення інфраструктури залізниць. Відповідно до статуту АТ «Українська залізниця» (затвердженого постановою Кабінету міністрів України 02.09.2015 року № 735) майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, товариство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном відповідно до чинного законодавства та цього статуту (пункт 22, 31 статуту). Пунктом 35 статуту визначено, що товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство використовує,\~володіє та\~утримує земельні\~ділянки,\~надані йому\~на праві\~постійного користування,\~за їх\~цільовим призначенням відповідно до законодавства (пункт 36 статуту). Відповідно до\~ст. 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до\~ст. 79-1 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у\~порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Відповідно до\~ст.\~123\~ЗК України,\~надання земельних\~ділянок державної\~або комунальної\~власності у\~користування здійснюється\~Верховною Радою\~Автономної Республіки\~Крим,\~Радою міністрів\~Автономної Республіки\~Крим,\~органами виконавчої\~влади або\~органами місцевого\~самоврядування. Рішення\~зазначених органів\~приймається на\~підставі: проектів\~землеустрою щодо\~відведення земельних\~ділянок у\~разі формування\~нової земельної\~ділянки (крім\~поділу та\~об`єднання)\~та/або\~надання земельної\~ділянки із\~зміною її\~цільового призначення; технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок. Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до\~Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Право постійного користування земельною ділянкою\~ це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 ЗК України). Обсяг прав землекористувачів\~визначено в ст. 95 ЗК України, якою передбачено, зокрема право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію тощо. Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій (постанова Верховного суду \~від 28.03.2018 у справі № 915/166/17). Положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу право розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, у тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій (постанова Верховного суду від 21.03.2023 у справі № 917/1550/21). Відповідно до частини 3 статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до\~статті 120\~ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Державна реєстрація переходу права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщений на земельній ділянці будь-якої форми власності, яка перебувала у користуванні (на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію) відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, проводиться одночасно із державною реєстрацією переходу права користування такою земельною ділянкою від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до його набувача. Про перехід відповідного права державний реєстратор зобов`язаний негайно повідомити орендодавця, особу, яка передала земельну ділянку в користування на праві емфітевзису, суперфіцію (якщо інформація про його місце проживання (місцезнаходження) міститься у Державному реєстрі прав) поштовим відправленням або електронною поштою. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на судовий захист закріплено у ст. 4 ЦПК України як право на звернення до суду за захистом, згідно з яким кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, в тому числі і відповідача, ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності. Пунктом «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Отже, перехід права власності на нерухоме майно є підставою припинення, у тому числі права постійного користування земельною ділянкою. Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 30.04.2025 №С1985/04-2025 встановлено, що для забезпечення належної можливості експлуатації та обслуговування нежитлового приміщення загальною площею 82,9 кв.м. розташованого за адресою [ADDRESS] , відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів, необхідною та раціональною є земельна ділянка площею 244,2 кв.м. прямокутної конфігурації. Запропоновано два технічно можливих варіанти виділу частини земельної ділянки для можливості належної експлуатації та обслуговування нежитлового приміщення загальною площею 82,9 кв.м. розташованого за адресою [ADDRESS] , із земельної ділянки площею 131,24 га, яка зазначена в Державному акті на право постійного користування землею від 21.04.2003 (бланк серії ІІ-КР №002026), розроблені відповідно до вимог нормативно-правових актів Таким чином, позивач має право користуватися земельною ділянкою для обслуговування нежитлового приміщення, яке належить їй на праві власності, яка може бути виділена із земельної ділянки, яка перебуває на праві постійного користування у відповідача. Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч.5 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи, та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позивач, звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права у цій справі, обрав спосіб захисту свого права шляхом скасування права постійного користування земельною ділянкою відповідно до Державного акту про право постійного користування земельною ділянкою. Однак, обраний позивачем спосіб захисту у даному спорі не є ефективним, позаяк не здатен забезпечити поновлення порушеного (оспорюваного) права позивача в межах одного судового провадження та порушить право відповідача на вільне користування земельною ділянкою, яка передана для постійного користування. Тому, суд вважає ефективним способом захисту порушеного права який може бути застосований у цій справі є саме виділ необхідно земельної ділянки позивачу для обслуговування нежитлової будівлі із загальної земельної ділянки, переданої для постійного користування. Щодо заявленого клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 253 ЦК України,\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. В силу ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Позивач звернулася до відповідача із вимогою про надання у користування земельної ділянки вперше в лютому 2020 року і в подальшому протягом 2020 року намагалася вирішити дане питання, однак отримувала відмови через відсутність державної реєстрації земельної ділянки. Таким чином, про порушене право позивач дізналася в 2020 рокці після отримання відповіде, до суду звернулася в травні 2021 року. За таких підстав, суд вважає, що строк позовної давності в даній справі не пропущений, а тому підстав для його застосування немає. На підставі викладеного та

Outcome: partial