Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Соборного районного суду міста Дніпра 28 квітня 2025 року надійшла позовна заява\~ [PERSON] до [PERSON] , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позивачка у своєму позові посилається на те, що вона 24 грудня 2011 року уклала шлюб з [PERSON] , від шлюбу з відповідачем має неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року по справі № 201/7260/22, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З того часу саме позивач утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, створює всі умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольняє гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, тоді як відповідач участі в житті та вихованні не приймає, не цікавиться життям дитини та ухиляється від обов`язків по вихованню. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.10. 2023 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, стягуючи аліменти на користь матері дитини, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, а саме з 13.07.2023. В Соборному відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження № 77201870 про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Станом на 4 березня 2025 року відповідач має заборгованість по аліментам у розмірі 70 200 грн. 00 коп. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 30 квітня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою судді від 30 квітня 2025 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Позивачка надала до суду заяву, у якій просить розглянути цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи. Від представника третьої особи до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року. Відповідач є платником аліментів: Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.10. 2023 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, стягуючи аліменти на користь матері дитини, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, а саме з 13.07.2023 року. Згідно довідки про неотримання аліментів № 77201870/7 від 04 березня 2025 року, виданої Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) позивачка не отримувала аліменти у період з 13 липня 2023 року по 01 березня 2025 року згідно із виконавчим листом № 201/8087/23 від 13 грудня 2023 року виданим Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Станом на 04.03.2025 року заборгованість [PERSON] по аліментам, що стягуються на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в межах виконавчого провадження № 77201870 становить 70 200,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 04.03.2025 р., який наданий Соборним відділом державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно з листами виданими Приватним закладом загальної середньої освіти «Дніпровський ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ ДНІПРО» [PERSON] є позитивним, чемним і вихованим хлопцем, відповідально ставиться до виконання домашніх завдань, проявляє інтерес до вивчення різних дисциплін. Згідно із актом обстеження умов проживання від 10.08.2023 року, складеного начальником відділу ЗПД УССД адміністрації АНД району ДМР Проскуріною Є.К., та головним спеціалістом відділу ЗПД УССД адміністрації АНД району ДМР Носенко І.Г. підставі заяви [PERSON] з метою перевірки умов проживання, було проведено обстеження умов проживання родини за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, в будинку дотримуються санітарно гігієнічних норм, будинок обладнаний меблями та технікою, за цією адресою проживають: [PERSON] ( мати) та [PERSON] (син). Мати [PERSON] створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини [PERSON] , стосунки в родині дружелюбні, люблячі, існує взаємоповага один до одного. Відповідно до договору купівлі- продажу квартири від 17.03.2025 року позивачем придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] та змінено адресу проживання. 14.04.2025 року позивачка звернулася до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради з заявою, в якій просить провести бесіди з [PERSON] щодо неналежного виконання ним батьківських обов`язків відносно сина, [PERSON] , [INFO] . 24.04.2025 отримано письмову відповідь від Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, в якій адміністрація повідомляє, що співробітники управління служби у справах дітей неодноразово телефонувати відповідачеві, проте на дзвінки ніхто не відповідав, також надсилали йому смс-повідомлення на месенджер Viber, в яких зазначали про наявність на розгляді заяви позивача, її суті та запрошення до адміністрації для надання пояснень по суті заяви. Крім того, позивачкою разом із позовною заявою було подано копії письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , остання зазначила що з 2011 року вони з чоловіком є сусідами та товаришами сім`ї. У 2012 році в родині народився син [PERSON] . Мати ( [PERSON] ) дбала про дитину, господарство і родину, а батько ( [PERSON] ) часто зловживав алкоголем, залишав сина та дружину без належної підтримки. Свідок неодноразово була свідком сімейних сварок, байдужого ставлення відповідача до дитини та того, що [PERSON] сильно переживав через таку поведінку. У 2022 році, під час війни, відповідач фактично залишив дружину з дитиною напризволяще, вигнавши позивача з дитиною на вулицю. Свідок вважає, що [PERSON] ніколи не був прикладом для сина, і дитина завжди була під опікою матері. На думку свідка, відповідача потрібно позбавити батьківських прав. Згідно письмових пояснень [PERSON] , останній з родиною [PERSON] знайомий з 2011 року. Мати дитини, [PERSON] , завжди турбувалася про сина [PERSON] . Батько, [PERSON] , зловживав алкоголем, поводився агресивно, не цікавився сином. У 2022 році вигнав дружину та дитину з будинку, забравши речі й авто. Після цього не допомагає і не спілкується з сином. Усе необхідне [PERSON] забезпечує [PERSON] , яка фактично виконує роль обох батьків. [PERSON] не виконує своїх обов`язків і дитині не потрібен. Відповідно письмових пояснень [PERSON] , остання зазначила що знайома з родиною [PERSON] приблизно з 2014 року. Вони часто спілкуються з [PERSON] та її сином [PERSON] , їхні діти дружать та проводять багато часу разом. Свідок зазначила, що [PERSON] завжди була турботливою матір`ю, приділяла увагу синові, забезпечувала всім необхідним. [PERSON] чоловік [PERSON] , [PERSON] , систематично вживав алкоголь, поводився агресивно, використовував неприпустимі висловлювання на адресу дітей, підіймав руку на дружину у присутності сина, не цікавився життям [PERSON] та не надавав матеріальної підтримки. У 2022 році він вигнав дружину та сина з будинку, забравши всі речі. Після розлучення [PERSON] не допомагає дитині й не спілкується з ним. Ваня не вважає його авторитетом і не бажає з ним контактувати. Натомість [PERSON] повністю дбає про сина, є для нього опорою та другом. Згідно із висновком від 17 червня 2025 року № 5/11-72, адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини», N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини», [GC], № 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції», № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» [GC], № 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: «Шульц проти Польщі», № 50510/99, від 08 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини», № 5496/04 від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки», № 31885/05 від 08 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. В даному випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав б це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до сина не проявляє. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved