Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

13 вересня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 13 грудня 2019 року, в тому числі: заборгованості з сплати суми основного боргу (неповернутої суми позики) у розмірі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 6\~480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки, 3 % річних у сумі 5\~063 (п`ять тисяч шістдесят три) гривні 01 копійка, інфляційні витрати у сумі 22\~993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 61 копійка, тобто заборгованість у розмірі 384\~537 (триста вісімдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 44 копійки, а також моральну шкоду у сумі 70\~000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок, а всього 454\~537 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 44 копійки, стягнути з [PERSON] на свою користь сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви у суді та судові витрати. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що 13 грудня 2019 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав від нього 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується розпискою, власноручно складеною, підписаною та виданою йому відповідачем. Вказує, що розписка написана особисто відповідачем та містить його паспортні дані, даною розпискою відповідач власноруч підтвердив, що отримав 13 грудня 2019 року грошові кошти у сумі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, та зобов`язується повернути вказану суму коштів до 13 березня 2020 року, також відповідачем погоджено, що якщо він не зможе повернути узяту ним суму позики до вказаного строку він зобов`язаний погасити 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок до 01 березня 2020 року та надалі погашати заборгованість кожні 3 місяці по 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок до кожного наступного платіжного періоду, якими сторони визначили в подальшому: 01 червня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 01 грудня 2020 року, 01 березня 2021 року, 01 червня 2021 року, 01 грудня 2021 року. Стверджує, що таким чином позичальником було погоджено повернути йому узяті кошти сімома рівними платіжами по 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок кожний до 01 вересня 2021 року. Зазначає, що у вказаний строк та до теперішнього часу відповідачем зобов`язання не виконані, гроші узяті відповідачем у нього в борг з зобов`язанням повернути їх досі так й не повернуті. Вказує, що на його звернення відповідач не реагує та уникає зустрічей з ним. Стверджує, що [PERSON] ухиляється від виконання зобов`язань, посилаючись на відсутність грошових коштів, про те це не є та не може бути підставою для не виконання узятих на себе зобов`язань. Наголошує на тому, що свої зобов`язання з передачі коштів він виконав та передав вказану суму відповідачу, що підтверджується розпискою. Зазначає, що відповідач добровільно не бажає повернути борг, ухиляється від виконання узятого на себе обов`язку щодо повернутих коштів узятих у борг. Вказує, що відповідно до чинного законодавства він має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, проценти виплачується що місяця до дня повернення позики, днем повернення позики сторони визначили 01 вересня 2021 року, таким чином з відповідача за час дії договору і до визначеного ним строку повернення позики підлягають також стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами в загальній сумі 6\~480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки. Позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням відповідачем узятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів відповідач також зобов`язаний сплатити і 3 % річних за увесь час прострочення ним грошових зобов`язань. Вказує, що 3% річних та інфляційні витрати нараховуються лише в строк до 23 лютого 2022 року, оскільки враховується норма п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України в редакції відповідно до Закону України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року. Зазначає, що таким чином [PERSON] зобов`язаний сплатити 3 % річних за період з 01 вересня 2021 року (дата остаточного повернення коштів) до 23 лютого 2022 року, що становить 5\~063 (п`ять тисяч шістдесят три) гривні 01 копійка, а також інфляційні витрати за цей же період у розмірі 22\~993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 61 копійка. Враховуючи вищевикладене, позивач зазначає, що з [PERSON] підлягає стягненню загальна заборгованість у розмірі 384\~537 (триста вісімдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 44 копійки. Крім того, стверджує, що у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час ухиляється від повернення грошових коштів, не виконує взяті на себе зобов`язання, що завдає йому моральної шкоди, яка виразилась у емоційному стресі, душевних стражданнях, негативних емоціях, переживання з приводу відсутності повернення відповідачем наданих грошових коштів на повернення яких він має право законно очікувати. Зазначає, що вказане негативно впливає на його психоемоційний стан, оскільки він вимушений неодноразово звертатися до [PERSON] з проханням повернути узяті у борг кошти, але усі зусилля є марними. Наголошує на тому, що оскільки відповідачем спричинені душевні страждання, яких він зазнав та зазнає дотепер, з огляду на тривале не повернення йому майна (грошових коштів, що були надані відповідачу у позику) він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої з урахуванням загального розміру неповернутої йому суми коштів та тривалості їх утримання відповідачем він оцінює у розмірі 70\~000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок. Звертає увагу суду на те, що відповідач добровільно завдану шкоду відшкодовувати не бажає, за для захисту та відновлення своїх порушених прав він мусив шукати та звертатися до адвокатів за правовою допомогою та витрачати додаткові зусилля, час та гроші, при цьому ступінь виконання відповідачем зобов`язання рівний нулю, більше чотирьох років він позбавлений значної грошової суми, що вкрай негативно впливає на його матеріальний стан. Стверджує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, оскільки порушення права завжди пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково, право позивача в даному випадку порушено, а відтак і існують підстави для стягнення моральної шкоди. Враховуючи вищезазначене, позивач просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 13 грудня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав у позику грошові кошти у сумі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується власноручно складеною та підписаною [PERSON] розпискою від 13 грудня 2019 року, копія якої приєднана до матеріалів справи (оригінал розписки досліджений судом в судовому засіданні). Так, відповідно до розписки від 13 грудня 2019 року складеної та підписної [PERSON] , останній отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, також в даній розписці зазначено, що сторони дійшли згоди, про те, що якщо позичальник [PERSON] поверне 300\~000 (триста тисяч) гривень 00 копійок до 30 березня 2020 року в повному обсязі то боргові зобов`язання вважатимуться виконані в повному обсязі, а 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок [PERSON] спише. Якщо [PERSON] не зможе повернути всю суму до 13 березня 2020 року, то він зобов`язується погашати заборгованість кожні 3 місяці з моменту підписання цієї розписки по 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, перший платіж до 01 березня 2020 року та кожні наступні платежі до кожного наступного платіжного кварталу, якщо [PERSON] не виплатить по 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок до 01 березня 2020 року, 01 червня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 01 грудня 2020 року, 01 березня 2021 року, 01 червня 2021 року, 01 грудня 2021 року, то повинен буде сплатити пеню у сумі 200 (двісті) гривень 00 копійок за кожен день прострочки. Позичальник та позикодавець підтверджують, що вони кожен окремо мають право на укладання даної розписки, не є обмеженими у правах або дієздатності, а також отримали згоду від членів своїх родин на укладання даної боргової розписки. [PERSON] добровільно та правомірно за відсутності будь-якого примусу (фізичного чи психологічного), усвідомлює природу та зміст даної розписки, діє при здоровому розумі та ясній пам`яті. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та двосторонніми чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з постановою Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору. Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Як встановлено\~судом,\~відповідач [PERSON] \~отримав кошти\~в борг,\~власноруч підписав\~розписку,\~однак у\~визначений строк\~не виконав\~взяті на\~себе зобов`язання. Відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував протилежне. Відповідач до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, факт укладення між сторонами договору позики, оформленого письмовою розпискою від 13 грудня 2019 року, оригінал якої знаходиться у позивача та яка була надана позивачем для огляду у судовому засіданні, підтверджується належним та допустимим письмовим доказам, а тому суд вважає доведеним факт існування боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, невиконаних в строк належним чином. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача в частині стягнення боргу за договором позики є цілком обґрунтованими та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошові кошти отримані в борг за розпискою від 13 грудня 2019 року в розмірі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами за період з 13 грудня 2019 року по 01 вересня 2021 року у сумі 6\~480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється зі спливом визначеного договором строку повернення позики. Проценти за користування коштами є платою за таке користування і можуть нараховуватися лише в межах строку дії договору. Після спливу цього строку кредитор має право на отримання інших сум, передбачених ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Судом встановлено, що останнім днем повернення позики згідно розписки від 13 грудня 2019 року складеної та підписаної відповідачем є 01 вересня 2021 року Тому, суд погоджується з доводами представника позивача, а також з розрахунком останнього та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами у сумі 6\~480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки. Стосовно вимог\~представника позивача\~в частині\~стягнення з\~відповідача 3%\~річних усумі\~5\~063\~(п`ять\~тисяч шістдесят\~три)\~гривні 01\~копійка та інфляційних збитків у сумі 22\~993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 61 копійка, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, за приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, відповідач після закінчення строку позики у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань, повинний нести відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. За змістом позовної заяви, позивачем здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто у межах встановленого законодавством терміну, а отже вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 5\~063 (п`ять тисяч шістдесят три) гривні 01 копійка та інфляційні витрати у сумі 22\~993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 61 копійка підлягають задоволенню. Вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 5\~000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань внаслідок невиконання своїх зобов`язань щодо повернення у визначений сторонами строк грошових коштів відповідачем, та у зв`язку із цим необхідністю вживання заходів для відновлення порушених прав. При цьому позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача погіршився стан його здоров`я. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У той же час, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем заявлено позов із пропущенням строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті). Частини 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний правовий висновок щодо строку позовної давності наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі №457/462/16-ц, провадження №61-21807св19. Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року. Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З урахуванням вказаних «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення з відповідним позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 13 грудня 2019 року у розмірі 384\~537 (триста вісімдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 44 копійки, з яких: 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) заборгованості з сплати суми основного боргу (неповернутої суми позики); 6\~480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 82 копійки проценти за користування чужими грошовими коштами; 5\~063 (п`ять тисяч шістдесят три) гривні 01 копійка 3 % річних; 22\~993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 61 копійка інфляційні витрати, а також завдану моральну шкоду у розмірі 5\~000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок. Щодо заяви представника позивача [PERSON] [PERSON] про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат представником позивача до заяви про розподіл судових витрат долучено копію Договору про надання правової/правничої допомоги від 10 вересня 2024 року, який укладений між адвокатом Кондратовим Миколою Івановичем та [PERSON] , копію Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової/правничої допомоги від 10 вересня 2024 року, копію Акту прийому-передачі наданих послуг (наданої правової/правничої допомоги) за Договором про надання правової/правничої допомоги у цивільній справі № 367/9278/24 від 07 травня 2025 року, копію деталізованого опису робіт (наданих послуг) за Договором про надання правової/правничої допомоги у цивільній справі № 367/9278/24 від 07 травня 2025 року, копію рахунку-фактури № 3/05/2025 від 07 травня 2025 року. Відповідно до копії Акту прийому-передачі наданих послуг (наданої правової/правничої допомоги) за Договором про надання правової/правничої допомоги у цивільній справі № 367/9278/24 від 07 травня 2025 року та копії рахунку-фактури № 3/05/2025 від 07 травня 2025 року вартість наданої адвокатом правової/правничої допомоги складає 54\~000 (п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок. Враховуючи наведене, суд вважає можливим відшкодувати позивачу за рахунок відповідача витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (85,6997479 %) у розмірі 46\~277 (сорок шість тисяч двісті сімдесят сім) гривень 86 копійок. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~895 (три тисячі вісімсот дев`яносто п`ять) гривень 37 копійок, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial