Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , - адвокат, Чернова Т.А., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошової компенсації частини від проданого спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18 жовтня 2002 року, який розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 21.06.2023 року. За час перебування в шлюбних відносинах у подружжя з?явилося нерухоме майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177717998 від 16.08.2019 року та договором дарування від 13.08.2019 року квартира належала на праві власності відповідачу. Позивач зазначає, що квартира за адресою [ADDRESS] була продана [PERSON] . 14.03.2024 року громадянці [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №1051, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневич О.А. Під час укладання договору купівлі-продажу позивачем було надано згоду нотаріусу на продаж спірної квартири, як спільної власності подружжя, оскільки про це просила відповідач та нотаріус через вимоги законодавства) та подружжя дійшли згоди, що відповідачем буде компенсована вартість квартири позивачу після продажу, в межах вартості його частини. Однак, станом на час подачі позову, грошові кошти Позивач не отримав, а Відповідач повністю уникає спілкування та ігнорує вимоги щодо виплати коштів. Окрім цього, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.01.2024 року по справі №161/18692/23 відповідач визнала позивача та їх спільного сина [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З врахуванням викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] грошову компенсацію за половину проданої спільної квартири, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 921\~471, 88 гривень та судові витрати у розмірі 15\~140 гривень судового збору. 01 вересня 2025 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій зазначає, що позивачем було з`ясовано, що частина спірної квартири належала [PERSON] на підставі договору дарування, а отже, частини вищезазначеної квартири не може бути предметом поділу майна під час поділу майна подружжя. З врахуванням викладеного, просить стягнути з [PERSON] грошову компенсацію за проданої спільної квартири, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 460\~735,94 гривень та судові витрати у розмірі 15\~140 гривень судового збору. 19 березня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області призначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 06 червня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Ковганич (Чернової) Т.А. про витребування доказів задоволено частково. 02 вересня 2025 від представника позивача [PERSON] адвоката Ковганич (Чернової) Т.А. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримують з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, щодо винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачам засобами поштового зв`язку на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлення з відміткою працівника пошти «повертається за закінченням терміну зберігання». Таким чином, судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача [PERSON] , про розгляд справи. Суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне розглянути справу за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 1,2 ст. 65 СК України). Також частиною першою статті 70 СК України в становлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четвер та статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2002, який було розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 21 червня 2023 року. Також встановлено, що 19 червня 2003 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме [PERSON] та [PERSON] в рівних долях придбали частину квартири спільного заселення [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] набули права власності на частину квартири, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 80). Згідно договору дарування від 13.08.219 року, [PERSON] подарувала [PERSON] на праві особистої приватної власності частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 136). 14 березня 224 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, з [PERSON] відповідно до якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймаєх у власність належну на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с.129-130). Відповідно до п. 2.1-2.2 договору продаж майна вчиняється за домовленістю сторін за 1\~378\~067,00 гривень. Відповідно до п. 5.3 Договору зміст ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 74 Сімейного кодексу України продавцю нотаріусом роз?яснено, що (одна друга) частка квартири є його особистою приватною власністю, осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на (одну другу) частку квартири, в тому числі відповідно до статей 60, 61, 68,74 Сімейного кодексу України немає. Продавець відчужує (одну другу) частку за згодою чоловіка, [PERSON] . Згідно п. 5.4 Договору зміст ст. ст. 60, 61, 63, : 65, 68, 74 Сімейного кодексу України покупцю нотаріусом роз?яснено. що покупець набуває предмет договору за згодою чоловіка, [PERSON] . Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневич О.А. він надає згоду на продаж його колишньою дружиною [PERSON] частки квартири [ADDRESS] , яка належить нам на праві спільної сумісної власності, за ціну та на умовах, відомих [PERSON] . Як зазначалося вище квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] . [PERSON] за 1\~378\~067 гривень. Суд констатує, що позивач помилково вважає, що розрахунок грошової компенсації частини від проданого спільного майна подружжя потрібно розраховувати із суми 1\~842\~943, 75 гривень, яка визначена згідно довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 03.03.2025 (а.с.32), а не від суми визначеної у договорі купівлі-продажу квартири. Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір суд зазначає, що предметом позову у даній справі є вимога про поділ спільного майна подружжя у формі поділу та стягнення грошових коштів, одержаних від продажу спільного подружнього майна за взаємною згодою колишнього подружжя, які є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, при розрахунку розміру коштів, які необхідно стягнути з відповідачки в порядку поділу між колишнім подружжям спільно набутого майна, суд враховує ринкову вартість квартири відповідно до договору купівлі-продажу, а отже 1\~378\~067, 00 гривень, а гршова компенсація за проданої спільної квартири складає 344\~516, 75 гривень. Відтак, з врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про позивача про стягнення грошової компенсації за 1/4 проданої спільної квартири, [ADDRESS] підлягають до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне, відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у справі; судовий збір за подання позову у даній справі у розмірі 15\~140, 00 гривень. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, то з урахуванням вимог\~ст. 141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі у сумі 11\~320, 98 (344\~516, 75 *15\~140, 00 /460 735, 94 =706,03) судового збору.

Outcome: partial