Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 20.11.2024 року надійшла позовна заява Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , в якій позивач просить суд витребувати з володіння [PERSON] у власність територіальної громади м. Одеси квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що використовуючи підроблений договір найму житла, на підставі розпорядження органу приватизації № 251588 від 10.06.2024 р. та свідоцтва про право власності на житло серія та номер: [NUMBER] від 10.06.2024 р. [PERSON] незаконно заволодів майном територіальної громади м. Одеси, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що договір найму житла за вказаною адресою між райадміністрацією та [PERSON] не укладався та ордер на вселення на зазначене житло також не видавався. Тобто, [PERSON] набув у власність квартиру без відповідної на те правової підстави. Вказане ставить під сумнів добросовісність набуття права власності на квартиру. В подальшому, відповідач став власником вказаної квартири за договором купівлі-продажу від 16.08.2024 року. Так, спірна квартира вибула з комунальної власності м.\~Одеси поза волею власника територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 522/20443/24 надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження\~ у справі. Цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Одночасно з позовом до суду надійшла заява представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про забезпечення позову. Ухвалою суду від 23.12.2024 року заяву Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про забезпечення позову було задоволено, заборонено органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . 15 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] адвокат Іскра Світлана Леонідівна, просила суд поновити строк на подання відзиву та у задоволенні позову відмовити повністю. У відзиві зазначає, що відповідач, [PERSON] , є добросовісним набувачем квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона була придбана нею за відплатним договором в [PERSON] , який не мав права її відчужувати, про що [PERSON] не знала та не могла знати, а розпорядження органу приватизації Одеської міської ради № 251588 від 10.06.2024 р. та свідоцтво про право власності від 10.06.2024 р. за р. № 8-29677 підтверджують волю територіальної громади м. Одеси на передачу майна у володіння [PERSON] . А, отже, оскільки спірне майно не було загублене власником або викрадене у власника, не вибуло з володіння власника не з його волі, то таке майно, відповідно, не може бути витребуване з володіння добросовісного власника Ухвалою суду від 08.05.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в якій позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні. Представник відповідача звернулася до суду з заявою про проведення судового засідання 28.08.2025 року згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.268\~ЦПК України,\~у разі\~неявки всіх\~учасників справи\~в судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без його проголошення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступних висновків: Судом встановлено, що 10.06.2024 року розпорядженням органу приватизації Одеської міської ради № 251588 задоволено прохання наймача [PERSON] і передано квартиру за адресою: [ADDRESS] в приватну власність гр. [PERSON] , мешкаючому у 2-х кімнатній квартирі загальною пл. 70 кв.м., відновною вартістю 12 грн. 60 коп.; уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] 10 червня 2024 року згідно з розпорядженням № 251588 від 10.06.2024 р. Департаментом міського господарства Одеської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності, зареєстроване і записане у реєстрову книгу за № 8-29677, яке посвідчує, що квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . В подальшому, [PERSON] , маючи намір придбати у власність нерухоме майно, на сервісі приватних оголошень «OLX» в мережі Інтернет побачила оголошення щодо продажу спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , яке було опубліковане агенцією нерухомості «Юго-Запад». Після огляду квартири між чоловіком відповідача [PERSON] , як поручителем, та представником агенції ФОП [PERSON] , як повіреним, укладено договір доручення № 2024-19-64985 від 19.07.2024 р., відповідно до якого повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок поручителя всі необхідні дії, пов`язані з укладенням договору про наміри з будь-якими третіми особами на розсуд повіреного на умовах, встановлених цим договором. 16 серпня 2024 року між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назаровою Оксаною Сергіївною за р. № 696, відповідно до якого [PERSON] було відчужено квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] 16 серпня 2024 року на підставі вказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назаровою О.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 74624081, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 56303452 від 16.08.2024 р. про право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 396276846 від 24.09.2024 р. Між тим, позивач посилаючись на те, що спірна квартира вибула з комунальної власності м.\~Одеси поза волею власника, звернувся до суду з позовом про витребування квартири на користь територіальної громади. Вирішуючи спір, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 320 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі 522/16570/15-ц зазначено, що якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором. Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Так, [PERSON] набув квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації Одеської міської ради № 251588 від 10.06.2024 р. та свідоцтва про право власності від 10.06.2024 р. за р. № 8-29677. На теперішній час розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності не були скасовані, а отже підстава набуття [PERSON] спірного нерухомого майна не відпала задля наявності підстав для витребування майна, передбачених ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, розпорядження органу приватизації Одеської міської ради № 251588 від 10.06.2024 р. та свідоцтво про право власності від 10.06.2024 р. за р. № 8-29677, були видані Департаментом міського господарства Одеської міської ради, який є структурним підрозділом Одеської міської ради, тобто територіальна громада м. Одеси за власною волею передала майно у власність [PERSON] . Оскільки спірне майно не було загублене власником або викрадене у власника, не вибуло з володіння власника не з його волі, то таке майно не може бути витребуване з володіння добросовісного набувача. [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за відплатним договором в [PERSON] , який не мав права відчужувати майно, про що [PERSON] не знала та не могла знати, як добросовісний набувач, а тому підстави для витребування майна у добросовісного набувача, передбачені ч. 1 ст. 388 ЦК України, відсутні. Крім того, відповідно до пп. а п. 2 розділу 2 Положення про районні адміністрації Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1328-VII від 07.12.2016 р. у сфері житлово-комунального господарства райадміністрація виконує функції уповноваженого органу власника щодо управління житловим фондом на території району в порядку та на умовах, визначених законодавством. Тобто, Приморська районна адміністрація є органом, уповноваженим Одеською міською радою на управління житловим фондом на території Приморського району м. Одеси. При цьому, власником відповідного житлового фонду є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. В той же час, віндикаційний позов (позов про витребування майна з чужого незаконного володіння) може заявити виключно власник майна, позбавлений володіння майном. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду належним способом захисту права у випадку відсутності договірних відносин між сторонами є пред`явлення віндикаційного позову. Так, постановою від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду надала додаткові роз`яснення з цього приводу, вказавши на наступне. «Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. (п. 146 постанови). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.» (п. 148 постанови). Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Отже, оскільки власником квартири за адресою: [ADDRESS] була Одеська міська рада, то повноваження на пред`явлення віндикаційного позову з метою забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений, має виключно Одеська міська рада. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем також обрано неналежний спосіб захисту права, що є самостійною підставою для відмови в позові. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частина 7 статті 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Суд звертає увагу, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) визначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) та ін.). За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а відтак не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed