Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

І. Суть спору [PERSON] звернулася в суд з позовом до Павлівської сільської ради, Володимирського району Волинської області, третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. У позові зазначили, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] . За життя мати склала заповіт на її ім`я, який був посвідчений секретарем виконавчого комітету Милятинської сільської ради, Іваничівського району Волинської області. В червні 2025 року вона звернулася до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Завіши Л.Я. із заявою в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку. Проте нотаріусом було їй відмовлено у вчинені нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущеним строком для прийняття спадщини. Вона зазначає, що фактично прожила з мамою, доглядала її до смерті, здійснила поховання та вступила в користування спадковим майном, батько помер [INFO] . Окрім неї спадкоємцем за законом є її рідна сестра [PERSON] . Остання подала до нотаріуса заяву в якій просила її рахувати такою, що відмовилася від спадщини. Інших осіб, які б звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері, не було. Також зазначає, що не має юридичної освіти та достатніх знань права, а тому не змогла правильно зрозуміти тлумачення законодавства щодо строків прийняття спадщини. Помилково вважала, що прийняла спадщину, оскільки проживала з померлою, доглядала за нею та є наявний заповіт на її ім`я. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визначити додатковий строк для подачі нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] терміном два місяці з часу набрання рішення суду законної сили. Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. ІІ. Позиція учасників справи У судове засідання позивач не з`явилася, однак 12.08.2025 року подала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с. 39). Представник Павлівської сільської ради, Володимирського району Волинської області в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 31) Третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 07.08.2025 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала повністю, не заперечила щодо їх задоволення (а.с. 38). ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 16.07.2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Витребувано у \~приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Завішої\~Л.Я. Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , останнє місце проживання [ADDRESS] , у разі наявності спадкової (-их) справи (справ), - її (їх) копію, також інформацію щодо всіх наявних заповітів спадкодавця (заповідача), - їх копії. Витребувано у Павлівської сільської ради,\~Володимирського району\~Волинської області інформацію про осіб, які фактично проживали та були зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , станом на день смерті спадкодавця [PERSON] 05.08.2025 року підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою третьої особи. 14.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.09.2025 року. В судове засідання 03.09.2025 учасники справи, не з`явилися. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторони по справі скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини,\~на яких ґрунтується позов,\~об`єктивно\~оцінивши докази,\~які мають\~юридичне значення\~для розгляду\~справи і\~вирішення спору\~по суті,\~судом встановлено\~наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02.10.2024 року (а.с. 9). Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 20.11.2019 року (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.02.1960 року, батьки позивача уклали шлюб 12.05.1958 року (а.с. 11). Позивач змінила своє прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13.06.1997 року (а.с. 8). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.02.2006 року (а.с. 10). 28.11.2007 року [PERSON] в присутності свідків був складений заповіт в користь позивача [PERSON] на все своє майно, в тому числі на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходить за адресою: с. Грушів, а також на земельну ділянку (а.с. 12). Згідно з копією свідоцтва про право власності від 14.12.2007 року, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 13). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18526434 від 16.04.2008 року, власником будинку за адресою: [ADDRESS] зазначена [PERSON] (а.с. 13 зворот). [PERSON] також належить земельна ділянка 1,64 га, яка розташована на території Милятинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, про що свідчить копія державного акту на право власності на землю від 05.08.2004 року (а.с. 14). Згідно з відповіддю Павлівської сільської ради від 17.06.2025 року за №1017, відповідно до запису в по господарській книзі по с. Грушів, за [PERSON] рахується житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , яка була зареєстрована в буд. [ADDRESS] , спадкоємцем є [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався, пережилого подружжя немає (а.с. 15). Приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Завішою Л.Я. було повідомлено позивачеві у письмовій формі звернутися до суду для отримання додаткового терміну подачі заяви про прийняття спадщини, оскільки остання пропустила встановлений законом строк (а.с. 16). Відповідно до копії Акту про фактичне проживання громадян на території Павлівської сільської ради від 19.06.2025 року, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . В даному господарстві також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Згідно з копією заяви від 19.06.2025 року [PERSON] , остання просила рахувати такою, що відмовилася від спадщини, яка залишилась після смерті її матері. Не заперечила, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на все належне померлій на ім`я [PERSON] (а.с. 18). Відповідно до Інформаційної довідки із Спадкового реєстру №81966848 від 23.07.2025 року, відсутня заведена справа на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 26). Згідно з відповіддю Павлівської сільської ради від 04.08.2025 року за №1291, за адресою [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована та проживала до дня смерті разом із [PERSON] та [PERSON] . Милятинською сільською радою 21.11.2007 року за реєстровим №55 був посвідчений заповіт від імені [PERSON] (а.с. 33). V. Застосоване судом законодавство В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. (ч.1 ст.82 ЦПК). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст.77 ЦПК). Згідно ст.\~78\~ЦПК\~України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.\~79\~ЦПК\~України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80\~ЦПК\~України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю У відповідності до статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1269 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною третьою статті 1272 ЦК України\~передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України). У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18). Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу. Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24). Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виконуючи завдання\~цивільного судочинства,\~окрім основних\~принципів:\~справедливості,\~добросовісності та\~розумності,\~суд касаційної\~інстанції у\~окремих своїх\~постановах керується\~аксіомою цивільного\~судочинства:\~«Placuit\~in\~omnibus\~rebus\~praecipuum\~esse\~iustitiae\~aequitatisque\~quam\~stricti\~iuris\~rationem»,\~яка означає\~«У всіх\~юридичних справах\~правосуддя й\~справедливість мають\~перевагу перед\~строгим розумінням\~права» VI. Висновки суду Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , за життя вона склала заповіт в якому заповіла все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, дочці [PERSON] . Рідна сестра позивача [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини та не заперечила проти видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ( [PERSON] ) позивачу. Спадкова справа на ім`я [PERSON] не заводилася, інші особи, які б фактично прийняли спадщину, відсутні. Беручи до уваги вище наведене, враховуючи свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права, суд також враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті її матері та вказані обставини будуть для неї занадто надмірним тягарем. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .

Outcome: approved