Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

13.12.2021 [PERSON] звернувся до суду із цим позовом, в якому просив суд: визнати його спадкоємцем після смерті [PERSON] (таким, що прийняв спадщину) та після смерті [PERSON] за заповітом подружжя від 01.03.2004, посвідченого нотаріально на бланку ВВВ№561317 державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 3630 - надавши йому додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] тривалістю 3 місяці; застосувати наслідки нікчемності правочину (а саме заповіту [PERSON] зареєстрований у спадковому реєстрі за номером 62411043) в частині майна, яке заповідалося [PERSON] згідно з заповіту подружжя [PERSON] [PERSON] від 01.03.2004, посвідченого нотаріально на бланку ВВВ№561317 державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 3630 (зокрема квартири за адресою [ADDRESS] площею 29,9 кв. м.) розпорядитись яким, після смерті [PERSON] . [PERSON] не мала права. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26.09.1994 подружжя [PERSON] та [PERSON] набуло у спільну сумісну власність в порядку приватизації квартиру за адресою [ADDRESS] площею 29,9 кв.м. на підставі Розпорядження №17 від 26.09.1994. Чинними на момент приватизації квартири положеннями Кодексу законів про шлюб та сім`ю передбачалася рівність майнових прав жінки і чоловіка (стаття 3 ред. від 23.06.1992), а статтею 22 цього ж кодексу передбачалося що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Про існування спорів між подружжям [PERSON] щодо належності їм квартири на праві спільної сумісної власності (за будь-яких обставин право оспорити оформлення житла на праві спільної сумісної власності [PERSON] мала в продовж позовної давності до 26.09.1997 - а її спадкоємці спадкують лише той обсяг прав, що у неї був на момент її смерті) не відомо. 01.03.2004 [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] склали саме щодо набутої у шлюбі приватизованої їх подружжям спірної квартири, заповіт, яким заповіли йому цю квартиру. Заповіт був посвідчений нотаріально. [INFO] [PERSON] помер. Ні до, ні після смерті [PERSON] , [PERSON] не оспорювала ні сам заповіт подружжя, ні накладену, в подальшому, у зв`язку із заповітом подружжя заборону. Після смерті одного із спадкодавців [PERSON] він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом була заведена спадкова справа і накладена заборона на спірну квартиру згідно заповіту подружжя, про що здійснений відповідний напис нотаріусом на примірнику заповіту, що зберігався у [PERSON] на зворотній стороні відтак остання була обізнана з накладеною нотаріусом забороною. Таким чином він належним чином прийняв спадщину після смерті першого із подружжя. В свою чергу [PERSON] 14.05.2018 склала заповіт, яким заповіла все своє рухоме і нерухоме майно, що належатиме їй на момент смерті [PERSON] . На його думку, заповіт подружжя міг бути змінений та/або скасований будь-ким із подружжя в будь-який момент, але впродовж проміжку часу, допоки обоє з подружжя живі, та таке право припиняється в момент смерті будь-кого з подружжя. З огляду на викладене він вважає, що заповіт [PERSON] від 14.05.2018 в частині, що стосується квартири за адресою [ADDRESS] , є нікчемним. [INFO] померла [PERSON] . За кілька днів він звернувся до державного нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав та отримання у подальшому свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус направила позивача збирати ті документи (повторне свідоцтво про смерть та архівна копія (дублікат) заповіту подружжя), які без її запиту, як нотаріуса, він отримати не зміг. За фактом смерті [PERSON] зареєстровано спадкову справу. Всі його спроби вирішити питання прийняття спадщини, що відкрилась після смерті обох із подружжя [PERSON] та [PERSON] не мали успіху, тому він вимушений звертатись до суду із цим позовом. 05.01.2022 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, в якому просила суд визнати нікчемним заповіт посвідчений 01 березня 2004 року, державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, Ластівкою А.В. зареєстрований в реєстрі за номером 3-630, від імені [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь [PERSON] . 1968 р.н. та скасувати заборону на нерухоме майно накладену на його підставі, номер запису про обтяження 1508060. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона, будучи далекою родичкою, доглядала за [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] були подружжям, крім того вони були самотніми, дітей не мали і хотіли розраховувати на когось, хто допоможе їм в старості. 01.03.2004 [PERSON] та [PERSON] у державного нотаріуса Першої ужгородської нотаріальної контори. [PERSON] склали заповіт подружжя, яким вони заповіли свою квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] , [PERSON] , який обіцяв за ними доглядати. Вони в свою чергу зробити на нього заповіт на свою спільну квартиру в знак подяки. В подальшому, наскільки відомо, та зі слів померлих спадкодавців, [PERSON] став зловживати алкогольними напоями та за останні роки взагалі не відвідував померлих [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] 11.10.2012 державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори Ластівкою А.В. 03.07.2013 була накладена заборона за реєстровим номером 3-462 на згадану квартиру згідно з вищенаведеного заповіту. В свою чергу вона більше десяти років допомагала і доглядала за [PERSON] та [PERSON] , по їх смерті займалася їхнім похованням. На знак подяки, [PERSON] , яка померла [INFO] , залишила заповіт від 14.05.2018, в якому все своє майно заповіла їй. Через пів року після смерті [PERSON] вона звернулася до Ужгородського міського приватного нотаріуса Єгер Н.Д., яка завела на підставі заповіту спадкову справу. Після заведення спадкової справи вона дізналася про існування заповіту подружжя на користь відповідача. Так, згідно зі свідоцтва про право власності на житло від 5.01.1998 квартира [ADDRESS] . належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , квартиру приватизовано згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що зазначено в самому свідоцтві про власність. При цьому, безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, отже майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатись спільним майном подружжя, а тому спільний заповіт подружжя відповідно до частини другої статті 215 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення. Отже, [PERSON] та [PERSON] не мали права складати заповіт, в якому вони розпорядилися майном (квартирою), яка не належала їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Склавши заповіт на майно, передбачене змістом ст. 1243 ЦК України, подружжя позбавило себе права змінити свою волю після смерті одного з них. З огляду на викладене вона звертається до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] та цивільну справу за позовом [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, у задоволенні позову [PERSON] просив суд відмовити. Будучі допитаним в якості свідка пояснив, що не знав про смерть тітки [PERSON] , однак, як тільки дізнався, то прийшов до нотаріуса у серпні 2020 з питанням щодо подання заяви про прийняття спадщини. Нотаріус попросила його надати оригінали свідоцтва про смерть і заповіту. За вимогою нотаріуса звертався органів РАЦС, однак йому не дали свідоцтва про смерть спадкодавців, а направили його до нотаріального архіву. В нотаріальному архіві йому відмовились щось надати, оскільки відсутні оригінали свідоцтва про смерть. Крім того йому пояснили, що заяву про прийняття спадщини після смерті тітки подавати не треба, тому він її не подав. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Вакула Ю.І. позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, у задоволенні позову [PERSON] просив суд відмовити. Будучи допитаним в якості свідка пояснив, що 25.08.2021 опитував нотаріуса Ластівку А.В. і вона підтвердила, що після смерті першого із подружжя [PERSON] спадкоємець [PERSON] подавав заяву про прийняття спадщини і була відкрита спадкова справа, однак спадкову справу після смерті другого спадкодавця не відкрила, оскільки така відкрита іншим нотаріусом. Крім того підтвердила, що після смерті [PERSON] у серпні 2020 [PERSON] звертався з питання прийняття спадщини, однак не надав свідоцтва про смерть і заповіт в оригіналі, які вона просила надати. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Бойко Б.Б. позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, у задоволенні позову [PERSON] просив суд відмовити. Стверджував, що приватизована квартира [PERSON] та [PERSON] , яка знаходиться в [ADDRESS] , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і відповідно не могла охоплюватися заповітом подружжя, що відповідає позиції Верховного суду України, яка викладена в постанові суду від 06.09.2017 за наслідками розгляду справи 161/12072/15-ц, та підтверджена Верховним Судом, зокрема в постанові суду від 14.07.2020 за наслідками розгляду справи № 202/2112/18. Вважає, що причиною пропуску строку [PERSON] подання заяви про прийняття спадщини, є те, що останній не знав про смерть [PERSON] , не цікавився її життям і не допомагав, хоч мав це робити. З огляду на вказане [PERSON] змінила свою волю і заповіла майно [PERSON] . Суд, вислухавши [PERSON] , представників сторін, дослідивши надані докази, приходить до наступних висновків. Так, згідно з відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Ужгороді південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) №1582/23.15-26 від 16.09.2021 (т. 1 а.с. 34-35) [PERSON] відмовлено у видачі повторного свідоцтва про смерть [PERSON] через ненадання документів, що підтверджують родинний зв`язок чи права спадкоємця. Так, згідно з відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) №1581/23.15-26 від 16.09.2021 (т. 1 а.с. 36-37) [PERSON] відмовлено у видачі повторного свідоцтва про смерть [PERSON] через ненадання документів, що підтверджують родинний зв`язок чи права спадкоємця. Згідно з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.09.2021 (т. 1 а.с. 56) [PERSON] відмовлено у видачі заповіту подружжя від 01.04.2004 №3-360 від імені [PERSON] та [PERSON] . Згідно з відповіді приватного нотаріуса Єгер Н.Д. №130/02-14 від 17.08.2021 (т. 1 а.с. 57) [PERSON] померла [INFO] . Заява про прийняття спадщини повинна була бути подана до 10.02.2021. Згідно з відповіді МЮУ №73019/19.1.1/-21 від 31.08.2021 (т. 1 а.с. 58-62) державним нотаріусом Ластівкою А.В. 01.03.2004 за №3-360 посвідчено заповіт від імені подружжя [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого заповідачі заповіли належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини 21.11.2012 заведено спадкову справу №422/2012 до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 03.07.2013 державним нотаріусом Ластівкою А.В. накладено заборону на відчуження майна зазначеного у заповіті подружжя. Приватним нотаріусом Олійник Л.Є. 14.05.2018 посвідчено заповіт від імені [PERSON] на користь іншої особи. 02.02.2021 приватним нотаріусом Єгер Н.Д. на підставі заяви іншої особи про прийняття спадщини за заповітом заведено спадкову справу до майна померлої [INFO] [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на майно померлої [PERSON] не видавалось. Згідно з свідоцтва про смерть [NUMBER] (т. 1 а.с. 122) [PERSON] померла [INFO] , про що Ужгородським міським ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зроблено актовий запис №828. Згідно з свідоцтва про шлюб [NUMBER] (т. 1 а.с. 123) [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18.05.1985, про що зроблено актовий запис №291. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . Згідно з свідоцтва про право власності на житло (т. 1 а.с. 124) квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження №17 від 26.09.1994. Згідно з розпорядження №17 від 26.09.1994 (т. 1 а.с. 125) квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] . Згідно з заповіту від 01.03.2004 (т. 1 а.с. 126-127) [PERSON] , [PERSON] на випадок своєї смерті зробили розпорядження, яким належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , заповіли [PERSON] . За заповітом накладено заборону на квартиру після померлого [PERSON] , який помер [INFO] від 03.07.2013. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №253301945 від 19.04.2021 (т. 1 а.с. 128-129) квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] 03.07.2013 зареєстроване обтяження на підставі заповіту подружжя №3-360 від 01.03.2004. Згідно з заповіту від 14.05.2018 (т. 1 а.с. 130-131) [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким усе рухоме та нерухоме майно, що належатиме їй на день смерті заповіла [PERSON] . Згідно з свідоцтва про смерть [NUMBER] (т. 1 а.с. 142) [PERSON] помер [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області складено актовий запис №934. Згідно з відповідей [PERSON] на питання [PERSON] (т. 1 а.с. 236) видно, що свідоцтво про смерть [PERSON] . [PERSON] отримала безпосередньо від [PERSON] , за якою здійснювала догляд та допомагала їй до останнього дня її життя; свідоцтво про смерть [PERSON] . [PERSON] отримала займаючись організацією поховання останньої, так як інших родичів і близьких людей у неї не було; копія примірнику оскаржуваного заповіту подружжя [PERSON] була знайдена [PERSON] 11.08.2020 по місцю проживання [PERSON] , коли вона займалася організацією поховання останньої та шукала її паспорт для пред`явлення у відповідні органи. Згідно з листа Відділу ДРАЦС у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №1168/24.15-16 від 24.09.2022 (т. 2 а.с. 19) повторні свідоцтва про смерть [PERSON] та [PERSON] не видавались. Відповідно до листа №70/01-16 від 28.04.2023 приватного нотаріуса Єгер Н.Д. (т. 2 а.с. 50) до суду надано копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Згідно з заяви про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] після смерті [PERSON] з такою вона звернулась до нотаріуса 02.02.2021 (то. 2 а.с. 51). На підставі чого приватним нотаріусом Єгер Н.Д. було заведено спадкову справу №4/2021 за померлою [PERSON] . Відповідно до довідки Ужгородської міської ради №439/18-21 від 01.02.2021 (т. 2 а.с. 59) на момент смерті [PERSON] [INFO] у квартирі за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] . Спадкова справа №4/2021 містить заповіт подружжя [PERSON] від 01.03.2004, свідоцтво про смерть [PERSON] , інформаційну довідку зі Спадкового реєстру №64023493 (т. 2 а.с. 60, 61,62). Листом №28/02-14 від 22.03.2021 (т. 2 а.с. 63) приватний нотаріус Єгер Н.Д. у зв`язку із заведенням спадкової справи після смерті [PERSON] просить Першу Ужгородську державну нотаріальну контору надати копією спадкової справи 422/12, яка заведена 21.11.2012 за померлим [INFO] [PERSON] . Згідно з листа державного нотаріуса Ластівки А.В. №205/01-16 від 01.04.2021 (т. а.с. 64, 65, 66, 67,68, 69, ) на запит приватного нотаріуса Єгер Н.Д. від 22.03.2021 надано: заяву [PERSON] від 21.11.2012 про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ; копію паспорту [PERSON] ; заяву [PERSON] , копію паспорту [PERSON] , копію свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON] на грошові заощадження. В спадковій справі №4/2021 міститься заява [PERSON] (т. 2 а.с. 70-), в якій він стверджує, що після смерті [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори. В подальшому після смерті [PERSON] 13.08.2020 звернувся до того ж самого нотаріуса, однак вона послала його до органів РАЦС для отримання повторно свідоцтв про смерть спадкодавців. В РАЦС йому такі документи не видали та послали до нотаріального архіву, де в свою чергу не видали ніяких документів без свідоцтв про смерть спадкодавців. 17.08.2021 державний нотаріус сказала йому звернутись із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса [PERSON] . Вказана заява зареєстрована приватним нотаріусом Єгер Н.Д. 17.08.2021 за №96/4-2021. Згідно листа державного нотаріуса Ластівки А.В. №253/01-16 від 26.05.2023 (т. 2 а.с. 73) заповіт подружжя від 01.03.2004 за №3-360 заповідачами скасовано не було. Зміст заповіту не суперечить вимогам законодавства та моральним засадам суспільства. Відповіді на поставлені питання надати не може. Згідно з відповіді Закарпатського обласного державного нотаріального архіву №380/01-21 від 17.08.2021 (т. 1 а.с. 40) адвокату Вакулі Ю. заповіт та спадкову справу [PERSON] не надано. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання нікчемним заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] та скасування заборони на нерухоме майно накладену на його підставі слід зазначити наступне. Так, згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю та відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Вказана норма вимагає того, щоб предмет заповіту подружжя належав подружжю на праві спільної сумісної власності і при цьому абсолютно не має значення підстава, з якої відповідне майно набуло режим спільної сумісної власності: чи це майно набуте подружжям за час шлюбу чи майно, чи належить до спільної сумісної власності з інших підстав. В даному випадку судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] на підставі розпорядження Міського фонду комунального майна №17 від 26.09.1994 згідно з Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тобто була подружжям [PERSON] приватизована. З огляду на викладене, суд вважає, що твердження [PERSON] про те, що безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, відповідно майно набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатись спільним майном подружжя, не відповідає вимогам закону, і тому залишає його без уваги. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Під час розгляду справи судом не встановлено, що [PERSON] або [PERSON] не мали права складати заповіт подружжя з будь-яких підстав, як не встановлено і порушень форми чи посвідчення заповіту подружжя. Крім того, судом встановлено, що ні [PERSON] , ні [PERSON] за життя не скористались своїм правом на зміну або скасування спільного заповіту. На час розгляду справи, як встановлено судом, спільний заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] не змінений і не скасований. До того ж вимога [PERSON] про визнання нікчемним заповіту є неналежним способом захисту, оскільки нікчемний правочин є недійсним з моменту укладення, і його визнання судом не призводить до реального відновлення порушених прав. Належним способом захисту в розглядуваному випадку, на думку суду, є звернення із позовом про застосування наслідків нікчемного правочину. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання нікчемним заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , з огляду на обраний неналежний спосіб захисту, та з тієї підстави, що право власності на квартиру подружжя [PERSON] набуло шляхом приватизації. З огляду на викладене у задоволенні позову [PERSON] про визнання нікчемним заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід відмовити. Що стосується вимоги про скасування заборони на нерухоме майно, накладену на підставі заповіту подружжя, то слід зазначити, що ця вимога є похідною від первісної вимоги про визнання заповіту подружжя нікчемним, тому враховуючи, що у задоволенні первісної вимоги судом відмовлено, у її задоволенні також слід відмовити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про застосування наслідків нікчемності заповіту [PERSON] в частині майна, яке заповідалося [PERSON] за заповітом подружжя [PERSON] [PERSON] від 01.03.2004, а саме квартири за адресою [ADDRESS] , розпорядитись яким після смерті [PERSON] [PERSON] не мала права. Так,\~відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~1243\~ЦК України\~у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , за вказаною нормою, до [PERSON] перейшла належна [PERSON] частка у спільній квартирі. Відповідно до заповіту подружжя [PERSON] 03.07.2013 накладено заборону на квартиру після померлого [PERSON] . Склавши заповіт 14.05.2018, [PERSON] заповіла [PERSON] усе рухоме та нерухоме майно, що належатиме їй на день смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1257\~ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Під час судового розгляду встановлено, що хоч [PERSON] і належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , внаслідок переходу в її власність частки у спільній сумісній власності подружжя після смерті [PERSON] , однак вона не могла розпоряджатись вказаною квартирою, оскільки квартирою вже розпорядилось подружжя [PERSON] , склавши відповідний заповіт від 01.03.2004, внаслідок чого на квартиру була накладена заборона. Заповіт від 01.03.2004 не змінений, не скасований, не визнаний недійсним. Суд вважає, що [PERSON] та її представник в судовому засіданні не довели того, що [PERSON] вправі була розпорядитись квартирою за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим заповіт від 14.05.2018 складено із порушенням вимог щодо складення його особою, яка мала на це право, і він є нікчемним в частині розпорядження квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , в силу вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Отже, відповідний правочин є нікчемним відповідно до закону з моменту його укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 1257 ЦК України, а тому позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту [PERSON] в частині майна, яке заповідалося [PERSON] за заповітом подружжя [PERSON] [PERSON] від 01.03.2004, а саме квартири за адресою [ADDRESS] , розпорядитись яким після смерті [PERSON] . [PERSON] не мала права, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про надання йому додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] тривалістю три місяці, про визнання його спадкоємцем після смерті [PERSON] (таким, що прийняв спадщину) та після смерті [PERSON] за заповітом подружжя від 01.03.2004. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. До поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Судом може бути встановлений додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними. Так, під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , тому останнім днем визначеного законом строку прийняття спадщини було 10 лютого 2021 року. До нотаріуса Ластівки А.В. позивач [PERSON] звертався в серпні 2020 року, однак нотаріус не прийняла у нього заяву про прийняття спадщини, оскільки у [PERSON] відсутні були свідоцтво про смерть спадкодавця [PERSON] та заповіт подружжя. Вказане твердження в суді не спростовані. Звернення [PERSON] до Відділу ДРАЦС\~у м.\~Ужгороді Південно-західного\~міжрегіонального управління\~МЮУ (м.\~Івано-Франківськ) щодо отримання свідоцтв про смерть спадкодавців та до нотаріуса щодо отримання заповіту подружжя не були задоволені. Таким чином, судом встановлено, що у [PERSON] на той момент були відсутні свідоцтво про смерть спадкодавця та заповіт. В свою чергу, оскільки твердження [PERSON] допитаного, як свідка, про те, що нотаріус [PERSON] не прийняла у нього заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та запропонувала йому надати оригінали свідоцтва про смерть та заповіт подружжя, чого він зробити не зміг, не спростоване, беручи до уваги те, що нотаріус [PERSON] не витребувала від органу державної реєстрації актів цивільного стану копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, а від нотаріального архіву - заповіт подружжя [PERSON] , суд вважає, що у [PERSON] були наявні об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині надання йому додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] тривалістю три місяці. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання його спадкоємцем після смерті [PERSON] (таким, що прийняв спадщину) та після смерті [PERSON] за заповітом подружжя від 01.03.2004 слід зазначити, що подружжям [PERSON] складено заповіт подружжя на користь [PERSON] відповідно він є спадкоємцем після смерті [PERSON] та [PERSON] , а тому, на думку суду додаткове визнання його спадкоємцем за заповітом не має ніякого сенсу та не потребує судового втручання. Тож, означена вимога не підлягає задоволенню. Щодо вимоги визнати [PERSON] таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , суд приходить до висновку, аналогічному попередньому, оскільки після смерті [PERSON] він вчасно подав відповідну заяву про прийняття спадщини, не відмовився від прийняття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину, то така вимога є зайвою та не потребує судового втручання, відтак у задоволенні такої слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial