Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

30.04.2025 року представник позивача [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] , [INFO] є батьком позивача. Рішенням суду від 17.01.2018 року (справа №182/4746/17) [PERSON] визнано безвісно відсутнім, а рішенням суду від 03.02.2022 року (справа №182/2981/21) його оголошено померлим. На підставі даного рішення органами ДРАЦС видано свідоцтво про смерть [PERSON] , датою смерті зазначено [INFO] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з частини квартири [ADDRESS] . За життя він заповіту не склав. Єдиним спадкоємцем першої черги після його смерті є позивач. Спадщину після смерті батька [PERSON] прийняв вчасно, звернувшись до приватного нотаріуса Ковтюх А.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Але йому було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки в наданому Свідоцтві про право власності на житло від 28.06.1994 року зазначений номер будинку [NUMBER] , а в довідці КП НМБТІ № 1546 від 17.08.2017 року зазначений номер будинку [ADDRESS] , тобто існує певна невідповідність у правовстановлюючому документі. З цих підстав позивач не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку та змушений звернутись до суду із даним позовом, просить суд визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька. Ухвалою про відкриття провадження від 13.05.2025 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.25-26). Ухвалою суду від 13.05.2025 року у приватного нотаріуса Ковтюх А.В. витребувано матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с.27-28). Сторони в судове засідання не з`явились. 27.08.2025 року до канцелярії суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи без участі сторони позивача, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі (а.с.70-71). 08.08.2025 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] , згідно якої не заперечує проти задоволення позову, справу просить розглянути без участі представника Нікопольської міської ради (а.с.63-64). 27.08.2025 року від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.69). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2\~ст.247 ЦПК України. Згідно ч.\~1,\~4\~ст.\~206\~ЦПК України позивач може\~відмовитися\~від\~позову,\~ а\~відповідач \~-\~визнати\~позов\~на будь-якій\~ стадії\~ провадження\~ у справі,\~зазначивши \~про\~це в \~заяві\~ по\~ суті справи\~або\~в\~окремій письмовій\~ заяві.\~ У\~разі\~визнання відповідачем \~позову, \~суд\~ за наявності\~для\~того\~законних підстав,\~ухвалює\~рішення\~про задоволення\~позову.\~ Якщо\~визнання\~відповідачем позову \~суперечить \~закону \~або порушує \~права,\~свободи\~ чи\~інтереси інших \~осіб, \~суд\~ постановляє \~ухвалу про\~ відмову \~у \~прийнятті визнання\~відповідачем\~позову\~і продовжує\~судовий\~розгляд. Згідно ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~ст. 206,\~207\~цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено судом, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.01.2018 року (справа №182/4746/17) [PERSON] , [INFO] , визнано безвісно відсутнім ( а.с.5-6). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 року (справа №182/2981/21) [PERSON] , [INFO] оголошено померлим (а.с.7-9). На підставі згаданого вище рішення Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану було зроблено відповідний актовий запис про його смерть від 05.04.2022 року за №02, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] , дату смерті зазначено - [INFO] (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.06.1994 року, виданого Комітетом комунальної власності м. Нікополь (а.с.14). Частина \~2\~ст.\~1223\~ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За життя [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування має відбуватись за законом. Згідно приписів ст. 1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Єдиним спадкоємцем першої черги після його смерті є його син [PERSON] , тобто позивач по справі. Факт родинних відносин підтверджується наданим свідоцтвом про народження (а.с. 11). Мати позивача - [PERSON] розлучилась з батьком позивача 05.09.2000 року, про що свідчить відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.12). Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті батька в порядку спадкування за законом. Приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Ковтюх А.В. зареєстровано спадкову справу № 32/2022, копія якої міститься в матеріалах даної справи (а.с.35-55). Але постановою від 08.04.2025 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в наданих спадкоємцем документів на спадкову квартиру наявні розбіжності нумерації будинку: в Свідоцтві про право власності від 28.06.1994 року зазначений номер будинку [ADDRESS] , а у довідці КП НМБТІ №1546 від 17.08.2017 року, яка складена станом на 31.12.2012 року щодо підтвердження реєстрації права власності на спадкове майно, зазначений номер будинку [ADDRESS] (а.с.55). Як вбачається з письмових доказів справи, позивач з батьками [PERSON] , [PERSON] , та дочкою матері позивача від попереднього шлюбу [PERSON] , проживали та приймали участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Позивач і зараз постійно проживає та зареєстрований за даною адресою. Крім того, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.03.2018 року по справі № 182/5744/17 задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (співвласників квартири [ADDRESS] ) до Відділу реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних та фізичних осіб Нікопольської міської ради у Дніпропетровській області про визнання права власності на нерухоме майно, та визнано право власності за кожним з позивачів на 1/4 частину двокімнатної квартири загальною площею 44,0 кв.м за адресою [ADDRESS] . Предметом позову по зазначеній справі було визнання права власності позивачів на належну їм нерухомість саме у зв`язку з неможливістю зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав в позасудовому порядку через неправильно вказаний номер будинку, де знаходиться їх квартира, в Свідоцтві про право власності на житло від 28.06.1994 року: вказаний «43», замість правильного «73». Вирішуючи спір по справі № 182/5744/17, суд встановив наступні обставини: «Як встановлено судом, 05.03.1984 року [PERSON] отримала ордер № 324, на підставі якого разом із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживала у двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Натомість, 28.06.1994 року Комітетом комунальної власності м. Нікополя було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, приватизована на підставі\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за адресою: [ADDRESS] . Суд погоджується із твердженням позивачів, що у правовстановлюючому документі на майно виникла описка, оскільки факт приватизації позивачами квартири [ADDRESS] підтверджується: - довідкою Управління комунального майна Нікопольської міської ради № 677/17 від 22.06.2017 року, за якою [PERSON] приймала участь у приватизації житла у [ADDRESS] ; - приватизаційними платіжними дорученнями позивачів та [PERSON] від 05.12.1994 року; - технічним паспортом на спірну квартиру; - довідкою Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1546 від 17.08.2017 року . За таких обставин у суду не викликає сумніву той факт, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якого рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 17.01.2018 року було визнано безвісно відсутнім, дійсно на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , однак через технічну помилку, допущену у правовстановлюючому документі на нерухомість, вони позбавлені права у повному обсязі користуватися своїми майновими правами щодо предмету спору» (а.с.16-17). Отже, правильність номеру будинку [ADDRESS] замість помилково вказаного № [NUMBER] в Свідоцтві про право власності на житло від 28.06.1994 року встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Проте, [PERSON] з 17.01.2018 року визнаний судом без вісти відсутнім, за встановленими судом обставинами останній раз його бачили в січні 2005 року. Отже, він не міг разом з іншими співвласниками звернутися до суду про визнання за ним права власності на належну йому 1/4 частину в квартирі [ADDRESS] . Відтак, за життя він не усунув описку в правовстановлюючих документах на належне йому майно, через що позивач не може оформити спадщину за ним. На даний час 3/4 частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 12.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бережним О.С за реєстровим № 943, згідно умов якого [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки (а.с.18-19). Інша 1/4 частина квартири залишається за померлим [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту свого майнового права, визначений п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~16\~ЦК України визнання права. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно ст.ст.1220-1221,1223\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.\~1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Враховуючи викладене вище, дослідивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька за законом, але у зв`язку з опискою у правовстановлюючого документі на спадкове майно він позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. А отже, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved