Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Полтави з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві посилався на те, що працював на посаді начальника Охтирського відділення ПАТ «Сумигаз». Наказом ПАТ «Сумигаз» від 14.08.2023 року його звільнено з роботи 14 серпня 2023 року за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, безпідставним та таким, що проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Також зазначав, що ним з поважних причин пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права, а саме через хворобу. Тому позивач просив суд поновити йому строк на звернення до суду, визнати причини подання позову з пропущенням строку поважними та таким, що не залежать від [PERSON] . Визнати протиправним та скасувати Наказ № 1158 к (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 14.08.2023 р., поновити його на посаді начальника Охтирського відділення Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» з 14 серпня 2023 року. Допустити негайного виконання рішення суду в частині поновлення з 14 серпня 2023 року [PERSON] на посаді начальника Охтирського відділення Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз». Також просив стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2023 року по момент ухвалення рішення у справі із розрахунку середньоденної заробітної плати, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах платежу за один місяць. На відшкодування завданої йому моральної шкоди позивач просив стягнути з відповідача 300000,00 грн. Крім того, просив суд зобов`язати Акціонерне товариством «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» нарахувати та виплатити [PERSON] виплати за час тимчасової непрацездатності за медичними висновками, перелік яких зазначив. Судові витрати просив покласти на відповідача. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 28 грудня 2023 року відкрито провадження у даній справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с.44). Відповідач ПАТ «Сумигаз» надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. У відзиві зазначив, що [PERSON] 03 серпня 2023 року надав заяву про його звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У зв`язку з цим АТ «Сумигаз» видано наказ про припинення трудового договору (контракту) № 1158-к від 14.08.2023, відповідно до якого [PERSON] було звільнено 14 серпня 2023 року з посади начальника відділення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з компенсацією коштів за 38 календарних днів невикористаної відпустки. Звільнення позивача відбулося з додержанням норм чинного законодавства на підставі поданої ним заяви. Виплати за медичними висновками відповідачем проведені у встановленому законом порядку. Також посилався на те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, підстави для поновлення пропущеного строку відсутні. Тому, посилаючись на ці та інші обставини, зазначаючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі (т. 1 а.с. 66-70). Ухвалою суду від 25 березня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання та допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.128-129). Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Полтавського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз імені Заслуженого професора М.С.Бокаріуса Міністерства юстиції України». Підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду. Протокольною ухвалою суду від 13.11.2024 задоволено клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання та допит свідків [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.7). Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Сіденко Л.В. про повернення до стадії підготовчого провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника відповідача адвоката Сіденко Л.В. про призначення у справі комплексної судової експертизи. Призначено у справі комплексну судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів, проведення експертизи доручено експертам Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (т. 2 а.с. 40-41). На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 травня 2025 року ухвалу Київського районного суду м.Полтави від 19 лютого 2025 року в частині призначення комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів скасована. Тому ухвалою суду від 19 червня 2025 року провадження у справі відновлено, Ухвалою суду від 04 серпня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Юрченко І.М. про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, за клопотанням представника позивача судом забезпечувалась її участь в судовому засіданні в режимі відео конференції. За клопотанням представника позивача судом забезпечено допит свідка [PERSON] в режимі відеоконференції з приміщення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області. Інших клопотань або заяв по суті справи сторони суду не подавали. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, уповноваживши адвоката Дігтярь Л.А. представляти його інтереси в суді. Представник позивача Дігтярь Л.А. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. При цьому посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Юрченко І.М. в судовому засіданні проти позову заперечила, в його задоволенні просила відмовити. При цьому посилалась на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» від 16 вересня 2016 року №737-к [PERSON] прийнятий 19 вересня 2016 року на посаду керуючого Охтирського відділення ПАТ «Сумигаз» за строковим трудовим договором. 01 квітня 2018 року він переведений на посаду начальника Охтирського відділення. 14 травня 2019 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» перейменовано на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз». Зазначені обставини підтверджуються даними трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 12-13). Наказом АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» від 14 серпня 2023 року №1158-к [PERSON] звільнений з посади Охтирського відділення за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (т. 1 а.с. 15). Як встановлено судом, копію наказу про звільнення та трудову книжку позивачу вручено 14 серпня 2023 року за місцем його роботи - у Охтирському відділенні АТ «Сумигаз». Як підставу звільнення [PERSON] у наказі про його звільнення вказано заяву [PERSON] . Відповідно до заяви [PERSON] від 03 серпня 2023 року на адресу голови правління АТ «Сумигаз» Анатолія Линника, [PERSON] просив звільнити його з роботи в АТ «Сумигаз» за згодою сторін 14 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 14). Але, як підтверджується висновком експерта №450 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №552/7692/23, який складено 25 вересня 2024 року Полтавським відділенням Національно-наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», підпис від імені [PERSON] у графі «особистий підпис заявника» заяви про звільнення [PERSON] від 03.08.2023 - виконаний на [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «особистий підпис заявника» заяви про звільнення [PERSON] від 03.08.2023 - виконаний під впливом штучних збиваючих факторів, пов`язаних з наслідуванням підпису конкретної особи (т. 1 а.с. 185-191). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. На підставі викладеного та обставина, що підпис на заяві [PERSON] від 03.08.2023 року виконаний не ним, а іншою особою, не перешкоджала б звільненню позивача за умови наявності його згоди на таке звільнення, викладеної в будь-якій формі, письмовій або усній. Але позивач наявність його згоди на звільнення на час винесення оскаржуваного наказу заперечує. А висновком експерта встановлено, що підпис на заяві про звільнення виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] особисто в її присутності заповнив бланк заяви про звільнення, яку сам і підписав, суд оцінює критично, оскільки показання даного свідка суперечать висновку експерта №450 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №552/7692/23 від 25 вересня 2024 року, яким встановлено, що заява від імені [PERSON] про звільнення підписана не ним, а іншою особою. В той же час свідок [PERSON] є посадовою особою АТ «Сумигаз», працює на посаді начальника управління персоналом, а тому може необ`єктивно сприймати обставини, які стосуються діяльності підприємства. Показаннями свідка [PERSON] також належним чином не підтверджується наявність згоди [PERSON] на звільнення, оскільки свідок не бачив що саме писав [PERSON] в його присутності, і чи від підписав цей документ. Свідок зробив висновок, що [PERSON] писав заяву про звільнення, оскільки в розмові [PERSON] з керівником звучали фрази про звільнення за згодою сторін. Таким чином під час розгляду справи відповідачем не доведено наявності згоди [PERSON] на звільнення на час винесення наказу від 14 серпня 2023 року про його звільнення. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся до суду з пропуском вказаних строків. Так, з даною позовною заявою позивач звернувся через чотири місяці та десять днів з дня його звільнення. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. [PERSON] звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку, зазначаючи, що такий строк ним пропущено з поважних причин. При цьому позивач посилається на те, що строк на звернення до суду ним пропущено з поважних причин, а саме через безперервне з 11 серпня 2023 року по 10 листопада 2023 року перебування на лікарняному, в тому числі на стаціонарному лікуванні. Надаючи оцінку зазначеним доводам позивача щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду, суд встановив, що на стаціонарному лікуванні [PERSON] перебував в період з 23 серпня по 28 серпня - у відділенні гострої цереброваскулярної патології КП «1-а Міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», а також з 28 серпня 2023 року по 11 вересня 2023 року - у реабілітаційному відділенні КП «1-а Міська клінічна лікарня Полтавської міської ради». Вказані обставини підтверджуються виписками із медичної карти стаціонарного хворого, долученими до матеріалів справи (т. 1 а.с.17-19). При виписці з реабілітаційного відділення [PERSON] крім медикаментозного лікування рекомендовано нагляд сімейного лікаря, невропатолога. Ендокринолога, продовжувати впливи в домашніх умовах під контролем АТ та ЧСС, дотримання режиму фізичної активності й відпочинку, раціонального збалансованого харчування, повторний курс реабілітації при потребі. Також позивачем до матеріалів справи долучено копії інформаційних довідок з електронної системи охорони здоров`я щодо тимчасової непрацездатності особи (прізвище, ім`я та по батькові пацієнта довідки не містять): № 3Т78-6565-6TXP-ТМС2 від 11.08.2023р., згідно якого період непрацездатності - з 11 по 15 серпня 2023 року (а.с. 20); № 7Е63-BEBA-P3M2-554К від 15.08.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 15 по 18 серпня 2023 року (т 1 а.с. 21); №T5X4-52X2-32H9-BEM6 від 18.08.2023, згідно якого період непрацездатності - з 18 по 22 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 22); №5583-HBB4-4376-НК7В від 23.08.2023p., згідно якого період непрацездатності -з 23 по 25 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 23); №5КТМ-59HK-5BHT-6594 від 25.08.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 25 серпня по 28 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 24); №4CXP-87РК-7КАЕ-ЕX9T від 28.08.2023p., згідно якого період непрацездатності -з 28 серпня по 11 вересня 2023 року (т. 1 а.с. 25); №C66B-54H7-98XE-P66H від 11.09.2023p., згідно якого період непрацездатності -з 11 по 21 вересня 2023 року (т. 1 а.с. 26); №Х45A-33K7-X4XE-K98Н від 21.09.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 21 вересня по 02 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 27); №H74B-HCHX-8BB5-TB6Е від 02.10.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 02 по 12 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 28); №E66B-X2X8-K6HX-572T від 12.10.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 12 по 24 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 29); №3BPM-A43A-25E2-85P6 від 24.10.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 24 жовтня по 03 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 30); №C2AE-K8M2-AB86-8X8 від 03.11.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 03 по 10 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 31). Вказані інформаційні довідки не містять інформації про стан здоров`я позивача, лише про період непрацездатності пацієнта, прізвище, ім`я, по батькові якого не вказано. Крім того, кожен з вказаних висновків містить примітку, з якої вбачається, що інформаційна довідка не є документом. Запис про медичний висновок зберігається в центральній базі даних Електронної системи охорони здоров`я як електронний документ. На підставі викладеного з вказаних медичних документів не вбачається чи міг [PERSON] після виписки зі стаціонару за станом здоров`я звернутися до суду за захистом свого права у встановлений законом строк. Як зазначив позивач, період його непрацездатності тривав по 10 листопада 2023 року, що відповідає даним інформаційної довідки №C2AE-K8M2-AB86-8X8 від 03.11.2023p., згідно якого період непрацездатності - з 03 по 10 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 31). Оскільки відповідачем не спростовано дані обставини, суд при розгляді справи виходить з того, що вказана довідка стосується [PERSON] . При цьому, якщо період непрацездатності позивача закінчився 10 листопад 2023 року, до суду з даним позовом він звернувся через один місяць та 10 днів. Чим була викликана така затримка із зверненням позивача з позовом до суду, матеріали справи відомостей не містять. Суд також звертає увагу, що позивач [PERSON] участь у справі бере через свого представника. Але позивачем не доведено які обставини перешкоджали йому раніше звернутися за професійною правничою допомогою з метою своєчасного звернення з позовом до суду. Як роз`яснив Верховний Суд у своїй Постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 182/5376/19, провадження № 61-10638св21, стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що трудові права позивача порушені, проте позивачем не наведено поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. При цьому Верховний Суд у даній справі також зазначав, що позивачкою не надано відповідних листків непрацездатності за період з 30 березня по 06 серпня 2019 року, а копії витягів з медичної картки не свідчать про неможливість звернутись за правовою допомогою в межах законодавчо визначеного строку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, підстави для поновлення пропущеного ним строку на звернення до суду з даним позовом відсутні. Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та про поновлення [PERSON] на роботі у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення з даним позовом до суду. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Але карантин в Україні був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року, тобто він був скасований до того, як відбулося звільнення позивача (14 серпня 2023 року). Тобто позивачем при зверненні з позовом пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення з позовом до суду. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні. В задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обставини заподіяння позивачу моральної шкоди також підлягають доказуванню в судовому засіданні разом з іншими позовними вимогами. Оскільки судом встановлено, що відносно позивача було застосовано незаконне звільнення, суд вважає доведеною ту обставину, що такими діями роботодавця позивачу могла бути заподіяна моральна шкода. Позивачем заподіяну йому моральну шкоду оцінено у 300000 грн. Проте доказів, якими б підтверджувалось заподіяння йому моральної шкоди у такому значному розмірі, матеріали справи не містять. Будь-які докази, що хвороба позивача пов`язана з діями відповідача або з фактом незаконного звільнення, у справі відсутні. Як вбачається з інформаційних довідок з електронної системи охорони здоров`я, непрацездатність позивача розпочалася з 11 серпня 2023 року, тобто ще до звільнення та до винесення відповідачем наказу про його звільнення. Суд також враховує поведінку сторони у даному спорі, а саме ту обставину, що [PERSON] не спростовує самого факту написання ним заяви про звільнення., заперечуючи лише факт підписання такої заяви. Тобто вирішення питання про звільнення позивача за угодою сторін обговорювалось сторонами у спорі. І оскільки позивач писав заяву на звільнення, хоч і не підписав її, він допускав можливе його звільнення з роботи за угодою сторін. В той же час позивач за даними позовними вимогами також пропустив встановлений законом тримісячний строк для звернення з позовом до суду. При цьому суд керується Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, у якому Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237--1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України зазначив, в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки судом не встановлено підстав для поновлення [PERSON] пропущеного ним строку для звернення до суду з даним позовом, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести виплати за час його непрацездатності, суд встановив таке. Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, встановлення опіки над дитиною, листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з уповноваженим органом управління. 17 червня 2021 року наказом Міністерства охорони здоров`я України №1234, що зареєстрований Мінюстом 07.07.2021 за №890/36512, був затверджений Порядок видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності (далі- Порядок №1234). Таким чином, підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності й по вагітності та пологах є листок непрацездатності, який сформований в Електронному реєстрі листків непрацездатності відповідно до Порядку № 1234. Відповідно до пункту 3 розділу II Порядку №1234 дати відкриття та закриття листка непрацездатності відповідають датам початку строку дії та закінчення строку дії медичного висновку, на підставі якого сформований цей листок непрацездатності. Листок непрацездатності вважається виданим через сім днів після дати закриття листка непрацездатності та набуває статусу «готовий до сплати (виданий)». На підставі даних медичних висновків, що складають один випадок тимчасової непрацездатності, формуються листки непрацездатності в порядку черговості створення медичних висновків, кожен наступний із яких створюється як продовження першого та складають один страховий випадок. Унікальний номер листка непрацездатності має таку структуру: - номер випадку непрацездатності; - порядковий номер листка непрацездатності; - номер версії (позначається цифрою "1" при створенні нового листка та при створенні листка як продовження. Номер збільшується ("2", "3" та далі за порядком) при внесенні кожної наступної зміни до листка непрацездатності на підставі медичного висновку про тимчасову непрацездатність). Як підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, листки непрацездатності: 8607476-2016252450-1 (11.08.2023-15.08.2023), який сформований на підставі медичного висновку №ЗТ78-6565-6ХР-ТМС2 від 11.08.2023 р. оплачений АТ «Сумигаз» (т. 1 а.с. 77); 8607476-2016302264-1 (16.08.2023-18.08.2023), який сформований на підставі медичного висновку №7Е63-ВЕВА-РЗМ2-554К від 15.08.2023 р. має статус оплачений (т. 1 а.с. 77). 8607476-2016362599-1 (19.08.2023-22.08.2023), який сформований на підставі медичного висновку №Т5Х4-52Х2-32Н9-ВЕМ6 від 18.08.2023 р. має статус «оплачений» (т. 1 а.с.77, зворот); 8607476-2016419057-1 (23.08.2023-25.08.2023), який сформований на підставі медичного висновку №5583-НВВ4-4376-НК7В від 23.08.2023р. має статус «недійсний» (т. 1 а.с. 77, зворот). При цьому суд погоджується з доводами відповідача, що цей листок непрацездатності розриває черговість створення листків непрацездатності, а крім того, маючи статус «недійсний» не підлягає оплаті. Відповідно до пункту 5 розділу II Порядку №1234 листок непрацездатності, сформований на підставі медичного висновку, дата початку періоду дії якого відповідає або передує даті припинення трудових відносин (припинення підприємницької або іншої діяльності особи), продовжується до фактичного закінчення випадку тимчасової непрацездатності, без урахування факту зміни статусу застрахованої особи в РЗО. Інші листки непрацездатності сформовані за іншим номером випадку непрацездатності (№8708156), який настав після припинення трудових відносин між сторонами, не підлягають оплаті АТ «Сумигаз». Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачем оплачені листки непрацездатності позивача за страховим випадком 8607476, який настав до припинення трудових відносин між сторонами, - з 11.08.2023 р. по 22.08.2023 р., а підстави для оплати за іншим страховим випадком 8708156, який настав після звільнення позивача, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача оплатити всі листки непрацездатності задоволенню не підлягає. Таким чином, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тому у зв`язку з відмовою суду в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі та про зобов`язання оплатити періоди тимчасової непрацездатності судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного судові витрати позивача за іншими позовними вимогами у зв`язку з відмовою в задоволенні позову покладаються на нього та відшкодуванню йому не підлягають.

Outcome: dismissed