Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Корткий зміст позовних вимог, процесуальні дії суду. Позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідача, в якому просили: визнати за кожним із них право власності на 1\\10 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті - [PERSON] , померлої [INFO] на території Федеративної Республіки Німеччини. Свої вимоги позивачі обґрунтовують наступним. У відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 04.08.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження від 10.07.1997р. за №6653, зареєстрованого в Миколаївському МБТІ 28.01.1998р. за реєстровим №18683, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У 2002 році позивачка- [PERSON] (Позивач-1) разом з чоловіком [PERSON] (Позивач-2) та двома дітьми, дочкою [PERSON] та сином [PERSON] виїхали на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччина, де і проживають дотепер. При цьому у квартирі [ADDRESS] залишились проживати її батьки, мати [PERSON] та батько [PERSON] . [INFO] у лікарні міста Ессен Федеративної республіки Німеччина, померла дочка позивачів [PERSON] , яка з моменту переїзду до ФРН і до самої смерті проживала разом з батьками у [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.02.2022 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса), актовий запис №426. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.01.2023 року, виданим Врадіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №19. Отже, після смерті дочки, батька та матері позивачки [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із 1/3 частки квартири [ADDRESS] . 04.05.2023 року позивачка як спадкоємець І черги після смерті батька [PERSON] у встановлений 6-ти місячний строк звернулася до приватного нотаріуса Ніки Н.В. Миколаївського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, який фактично прийняв спадщину після смерті дружини- [PERSON] , померлої [INFO] (матері позивачки), але не оформив своїх спадкових прав. 04.05.2023 року на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини приватний нотаріус Ніка Н.В. Миколаївського міського нотаріального округу відкрила спадкову справу №44/2023, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №7235719, номер справи у реєстрі №70607916. Через відсутність у Свідоцтві про право власності на житло від 04.08.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження від 10.07.1997р. за №6653 відомостей про зазначення ідеальних часток на квартиру усіх співвласників, то нотаріус відмовилась видати свідоцтво про право на спадщину за законом на належні частки квартири на праві власності батькам позивачки, та порекомендувала звернутися з цим питанням до суду. 18 грудня 2023 року Центральним районним судом м. Миколаєва ( справа № 490/6764/23) було винесено рішення про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] по 1/5 частці за кожним із співвласників та припинено право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. 11.04.2024 року позивачці приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікою Н.В., було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.04.2024 року, яке зареєстроване в реєстрі за №449, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за №54529051 за позивачем право власності на 2/5 частки квартири [ADDRESS] після смерті батька позивачки [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав. Отже, після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків, позивачка [PERSON] стала власником 3/5 часток квартири [ADDRESS] , при цьому залишилась не прийнятою 1/5 частка після смерті її дочки [PERSON] , яка померла [INFO] . 19.04.2024 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Хоменко О.О. з питанням щодо подачі заяви про прийняття спадщини після смерті дочки та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] їх дочки [PERSON] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми батьками (позивачами по справі). Однак, нотаріус надав письмову відмову про неможливість прийняття від позивачів заяви про прийняття спадщини після смерті їх дочки [PERSON] , з тих підстав, що ними не було подано заяву про прийняття спадщини у встановлений ст.1270 ЦК України 6-ти місячний строк після смерті дочки, а також роз`яснено про право позивачів на звернення до суду для захисту своїх спадкових прав та інтересів. Крім того, нотаріусом роз`яснено, що нотаріус не має можливості заведення спадкової справи, так як спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини, а зважаючи на те, що дочка позивачів померла у Федеративній Республіці Німеччина м. Ессен, то місцем відкриття спадщини є Федеративна Республіка Німеччина, м. Ессен, а згідно зі ст.13 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста, тобто місто Миколаїв Миколаївської області. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, крім заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом, а отже у нотаріус не має можливості заведення спадкової справи за територіальністю Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, так як спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Отже, нотаріусом зазначено дві підстави для відмови у прийнятті заяви про прийняття спадщини та заведення спадкової справи після смерті дочки позивачів. Посилаючись на приписи ст. 1268 ЦК України, а саме, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, позивачі і просили про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 19.06.2025 року відкрито загальне позовне провадження та визначено дату підготовчого судовго засідання на 18.08.2025 року.При цьому задоволено клопотання про витребування доказів та постановлено про витребування у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О. інформації щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та в разі її заведення-її копію. 10.07.2025 року від приватного нотаріуса ХоменкоО.О. надійшла інформація щодо відсутності спадкової справи. 07.08.2025 року від представника відповідача надійшла відповідь, згідно якої просили про розгляд справи у їх відсутності з прийняттям рішення у відповідності до вимог діючого законодавства. Ухвалою суду від 18.08.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суту, надано можливість позивачам до початку розгляду справи по суті надати уточнення до позовної заяви та докази у підтвердження позовних вимог. Позивачі до судового засідання не з`явилися, від їх представника адвоката Царик Р.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради, просив винести рішення по справі відповідно до чинного заонодавства України. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. 2.ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.08.1997 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( зареєстровано в ММБТІ 28.01.1998 р. за № 18683). З 14.08.2002 року [PERSON] постійно проживає у Німеччині, що підтверджується даними консульського обліку Генерального консульства України в Дюссельдорфі. [PERSON] помер [INFO] , що підверджується свідоцтвом про смерть за № [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , свідоцтво про смерть за № [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , витяг з актового запису про смерть 4520\\2014. 04.05.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Ніки Н.В. з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування їй було відмовлено з огляду на невизначення ідеальних часток між власниками. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.13.2023 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] , визначені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності рівними, тобто по 1\\5 за кожним із співвласників; припинено право спільної сумісної власників. 11.04.2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ніка Н.В. видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом [PERSON] , за яким спадщина складається з 2\\5 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину 1\\5 частини квартири після смерті дружини [PERSON] . 19.04.2024 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського місмького нотаріального округу в Миколаївській області Хоменко О.О. з питанням щодо прийняття спадщини після смерті дочки- [PERSON] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] разом з батьками. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , її батьками являються [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу 31.12.1983 року ( актовий запис 2300), та після шлюбу прізвище чоловіка- [PERSON] , дружині- [PERSON] . За даними свідоцтва про смерть, [PERSON] померла у м. Вупперталь, Німеччина. За посвідкою на проживання, [PERSON] та [PERSON] проживають [ADDRESS] . 19.04.2024 року за № 52\\01-16 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Хоменко ОО. надані роз`яснення щодо діючого законодавства на усне звернення щодо подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті дочки [PERSON] , яка на день смерті проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] , наступного змісту. Згідно ст. 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на територій іноземної держави, місце відкриття спадщини відбувається відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживала постійно або тимчасово. У відповідності до ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, потаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно з наданого Витягу з реєстру смертей №5 4520/2014, 13.07.2023 року Відділом реєстрації актів цивільного стану, останнє місце проживания померлої [PERSON] було за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з викладеного, місцем відкриття спадщини є Федеративна Республіка Німеччина, м. Воперталь. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні- правом України. У відповідності до ст.ст. 1218. 1220 Цивільного кодексу України, внаслідок смерті фізичної особи відкривається спадщина. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1268-1272 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. У зв`язку з тим, що відсутнє звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємець вважаєтся таким, що не прийняв спадщину. Із наданих документів вбачається неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку з невідповідністю вимогам чинного законодавства. 3. НОРМИ ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ Відповідно до положень ст.\~1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13). Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Отже, заявниці після встановлення судом факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, достатньо подати нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не заяву про прийняття спадщини (адже вони її фактично прийняли відповідно до норм ст. 1268, 1270 ЦК), тому встановлення їм судом додаткового строку на прийняття спадщини не є необхідним. Відповідний висновок викладений і в постанові Верховний Суду від 14.04.2021 р. у цивільній справі №205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Метою звернення заявника до суду є встановлення факту її постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Слід зазначити, що в своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку зазначив, про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Судом достовірно встановлено, що від встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна її майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцем за законом першої черги. Отже, у разі, якби позивачі постійно не проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не вважали себе такими, що фактично прийняли спадщину, на підставі ст. 1268 ЦК України, тоді належним способом судового захисту було б звернення до суду із позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Але по справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що було встановлено судом на підставі наданих доказів, та спадкодавець та її батьки зареєстровані за однією адресою, однак нотаріус не завела спадкову справу та не видала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом, тому останні не змогли поновити право в іншому порядку, аніж в судовому, і звернулась до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Отже, вважаючи встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, позов підлягає задоволенню, адже після встановлення факту постійного проживання заявників разом із спадкодавцем по день смерті останнього, вони вважаються такими, що прийняли спадщину, не обмежені жодними строками для оформлення спадщини, і відповідно, за ними слід визнати право власності в порядку спадкування. Способом захисту порушеного права є визнання права ( п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України). Тлумачення даної норми свідчить про те, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватись тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової Палати Касаційного цивільного Суду від 21.09.2022 року у справі № 127\\23627\\20, постанова ВС від 05.12.2022 року у справі №233\\4580/20). Касаційний Суд акцентує, що для визнання права власності за спадкоємцем, законодавцем не передбачено обов`язкове пред`явлення окремої позовної вимоги про встановленння факту прийняття спадщини, у разі пред`явленння позову про визнання права власності за спадкоємцем та встановлюється під час розгляду такого позову (Постанова ВСКЦС від 19.02.2024 року у справі №567/3/22, від 22.04.2024 року у справі № 346/2744/21). Відповідно до висновків Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі № 398/1796/20, у випадку, коли спадкоємець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємців з відповідною заявою до компетентного оргпну, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна; подання заяви про прийняття спадщини за законодавством іншої держави не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухоиого майна, як це передбачено ст. 71 ЗУ «Про міжнародне приватне право» та ст. 1269 ЦК України. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved