Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~-\~Виконавчий комітет\~Луцької міської\~ради про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Починаючи із 2018 року відповідач почав зловживати наркотичними засобами, вчиняти в дома конфлікти, застосовувати до позивача та дитини психологічне насильство. Щоденні образи на приниження, які супроводжуються нецензурною лайкою відбуваються в присутності їхнього спільного сина. Поведінка відповідача негативно відображається на виховані та світосприйнятті їхнього спільного сина [PERSON] , вихованням якого займається лише вона. Відповідач ніде не працює і не намагається знайти роботу та не утримує їхню сім`ю. Приводить до дому своїх друзів, які також вживають наркотичні засоби і влаштовують вдома безлад, який їй доводиться прибирати і це все відбувається на очах малолітнього сина, який зі страхом іде до дому, з школи. Син боїться залишатися вдома із батьком, коли позивач відсутня. Відповідач неодноразово приходив додому під впливом наркотичних засобів із холодною зброєю (ножем) та погрозами, його поведінка с неадекватною. Бували випадки коли вона не могла з дитиною потрапити до квартири та викликала поліцію. Також поліцію викликали сусіди, оскільки він перебував в агресивному стані з ножем на сходовій клітці біля квартири, де вона проживає разом із сином. Відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений до позбавлення волі та відбував покарання в місцях позбавлення волі, зокрема: вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2008 року за ч.4 ст.296 КК України (хуліганство) та ч.1 ст.122 КК України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження) на 3 роки та 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2012 року за ч.1,2 ст. 190 KK України (шахрайства), ч.2 ст.185 КК України (крадіжка) та ч.1 ст.353 КК України (самовільне присвоєння владних повноважень та звання службової особи) на 1 рік та 1 місяць позбавлення волі (справа №1-745/11); вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2019 року за ч.1.2 ст.307 КК України (незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів) на 3 роки та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного на праві власності майна (справа №161/18153/18). Вказана інформація отримана із офіційного сайту Судова влада України. Фактично з моменту народження сина, його вихованням і турботою про нього займається лише позивач, відповідач до сина завжди проявляв байдужість. Він ніколи не цікавився його навчальним процесом, станом здоров`я, більше того відповідач ніколи не цікавився тим, чи є кошти купити продукти харчування для сім`ї, яким чином вирішуються матеріально-побутові проблеми нашої сім`ї. Відповідач не виконує своїх обов`язків щодо сина та не виявляє щодо нього батьківської турботи та піклування, а саме: не піклується про його «фізичний і духовний розвиток, про його здоров`я, не забезпечує його матеріально, не спілкується з ним, не цікавиться його життям і здоров`ям, не бачиться і не виявляє бажання бачитися з ним, хоча причини, які би йому в цьому перешкоджали відсутні. Натомість відповідач проявляє до сина повну байдужість, не намагається знайти з сином спільну мову, проводити з ним дозвілля, заводити спільні інтереси. Відповідач більше зацікавлений у пошуках наркотичних засобів для споживання, а також спілкуванні із своїми друзями теж схильними до вживання наркотичних засобів.Вважає, що поведінка батька негативно впливає на сина, останній нехтує своїми батьківськими обов`язками та позбавлення його батьківських прав буде повністю відповідати інтересам малолітнього сина. На підставі наведеного, просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 09 травня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Від представника позивача [PERSON] адвоката Мозольської О.М. надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Від представника третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Виконавчого комітету Луцької міської ради, щодо задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження, надіслано відповідачу засобами поштового зв`язку на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7\~ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. Адресоване відповідачу поштове відправлення згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання ». Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до\~ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи, незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення\~ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України\~та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем, як учасником справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.1\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4\~ст.10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151,\~153,\~157,\~158,\~159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих позивачем доказів, суд відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~\~\~\~\~\~\~\~ Вирішуючи питання про правомірність втручання у право відповідачів на повагу до її сімейного життя, гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою охоплюється і питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що таке втручання не становитиме порушення ст.8 Конвенції у випадку, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи декільком цілям, визначеним в п.2 даної статті, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей (п.50 рішення Європейського суду у справі «Хант проти України). Приймаючи до уваги особливості правовідносин, що склались між сторонами,\~\~суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами\~СК України, зокрема, відповідно до п.2 ч.1\~ст.164 СК України\~батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Досліджуючи питання про відповідність втручання у право відповідача «цілям», зазначеним в п.2 ст.8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини відповідача - [PERSON] , [INFO] , а тому має законну мету у розмінні п.2 статті 8 Конвенції. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», судом були досліджені надані позивачем докази на предмет їх достатності та обґрунтованості, виходячи із того, що поняття «ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини» є оціночним поняттям і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку. За змістом ч.ч.2, 3 та 4\~ст.150 СК України\~батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Суд установив, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується дослідженою в судовому засіданні копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 жовтня 2016 року, наявного в матеріалах справи (а.с.9). Відповідно до довідки Комунального закладу «Луцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 32 Луцької міської ради» від 10.02.2025 № 10 [PERSON] відвідував заклад з вересня 2018 по червень 2022 роки. Вихованням дитини займалася матір, яка приводила сина та забирала його з садка, спілкувалася з вихователями, оплачувала харчування. Тато в дитячий садок ніколи не приходив та не телефонував.Вихованням [PERSON] займалася лише мама (а.с.12). Згідно з інформацією Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 5 Луцької міської ради» від 20.02.2025 № 01-20/17 за спостереженням класного керівника [PERSON] , [PERSON] із вчителями не спілкувався, навчальними здобутками та поведінкою сина не цікавився, батьківські збори та позакласні заходи не відвідував (а.с.13). Згідно відповіді Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 26 червня 2025 року на ухвалу суду про витребування доказів від 10 червня 2025 року встановлено, що [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за незаконне виробництво, придбання,зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів без мети збуту, дрібне хуліганство. Також в базі ІКС ІПНП до Луцького РУП ГУНП у Волинській області у період з 2017 року по 2025 рік зареєстровані повідомлення з приводу скарг, протиправних дій та поведінки [PERSON] . Відповідно до висновку Служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 липня 2025 року № 457-1, позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Під час судового провадження відповідач жодного разу не з`явився в судові засідання по розгляду справи про позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, що також оцінюється судом як один із проявів байдужого ставлення відповідача, як батька, до подальшої долі дитини та відсутність у нього наміру брати участь у його житті.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Наведене в своїй сукупності, на думку суду, свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, свідоме нехтування ними та не бажання їх виконувати, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію у відносинах між ним та неповнолітнім сином. Крім того, суд звертає увагу, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки та ставлення до дитини на поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому\~ст.169 СК України. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази та показання свідків. За змістом ч.1\~ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1\~ст.95 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.77, ч.1 ст.78 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі надала суду належні та переконливі докази того, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та довела його винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного, духовного та морального розвитку [PERSON] , [INFO] . За вказаних обставин, позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідач, як його батько, тривалий час не піклується про сина, тобто не забезпечує його особистих прав та інтересів; не створює для нього всіх необхідних побутових умов; не здійснює його виховання; не забезпечує підготовки до самостійного життя; не забезпечує необхідним харчування, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток та духовний розвиток як складову виховання; не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Подібна поведінка відповідача свідчить про його байдуже ставлення як до юридичного обов`язку, так і до природної потреби піклуватися про свого сина, нерозуміння ним необхідності брати участь у його вихованні та утриманні, що, як наслідок оцінюється судом як небажання відповідача приймати участь у житті дитини, здійснювати забезпечення сина всім необхідним для нормальної життєдіяльності та розвитку. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19. Одночасно з цим судом враховується, що подібна поведінка відповідача, який фактично самоусунувся (ухилився) від виховання своєї дитини, позбавляє його можливості підставно заперечувати проти задоволення позову (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №311/563/20). З огляду на викладене, детально проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для застосування до відповідача, крайнього заходу впливу, передбаченого\~ст.164 СК України, у виді позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, що, виходячи із дійсних правовідносин сторін та добровільної позиції відповідача, який не бажає приймати в будь-якій формі участь у житті свого сина, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення.\~\~\~\~\~\~\~\~ Також суд зазначає, що у відповідності до вимог\~ст.169 СК України\~ батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved