Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

У липні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора, в якому позивач [PERSON] просив визнати за ним право власності на 2/18 часток квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та на 1/8 частину цієї ж квартири, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В свою чергу, [PERSON] просить визнати за ним право власності на обов`язкову частку, що складається з 2/18 часток квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та на 7/8 частину цієї ж квартири, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2009 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було визнано право власності на [ADDRESS] . Мати позивачів [PERSON] померла [INFO] , однак за життя вона склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, та все, що належатиме їй на день смерті, заповіла позивачеві [PERSON] . В свою чергу, батько позивачів [PERSON] помер [INFO] , останній за життя заповіту не складав, тому позивачі являються спадкоємцями першої черги його майна, в тому числі частки квартири. Так, позивачі зазначають, що після смерті [PERSON] , її чоловік [PERSON] набув право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки був непрацездатним вдівцем. [PERSON] , не дивлячись на наявність заповіту, складеного [PERSON] , також набув право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , оскільки являвся інвалідом ІІІ групи. За підрахунками позивачів, після смерті [PERSON] , її чоловікові [PERSON] стало належати 8/18 часток квартири [ADDRESS] , [PERSON] стало належати 2/18 часток означеної квартири, а [PERSON] 8/18 часток. Таким чином, спадкове майно після смерті [PERSON] складається з 8/18 часток квартири, що перебувала у спільній сумісній власності, і позивачі, як спадком ці за законом, в рівних частинах успадковують частку померлого [PERSON] . Позивачі зазначають, що між ними не існує спору щодо набуття права на обов`язкову частку у спадщині, щодо визначення часток у спадщині, між тим, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтв про право на спадщину, як за законом, так і за заповітом, оскільки не можливо визначити склад спадкового майна. Зазначені обставини унеможливлюють отримання свідоцтв про право на спадщину, у встановленому законом порядку, тому свої спадкові права позивачі змушені захищати в судовому порядку. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року відкрите провадження по справі (а.с. 24-26). Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача, витребувано з Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, звернувшись до суду із заявами про розгляд справи за її відсутності, одночасно позовні вимоги підтримали у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, а тому у відповідності до\~ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачів, провів заочний розгляд справи, на підставі доказів, що є у справі. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч.4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Суду надано копію рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2009 року у справі № 2-1440/09, у відповідності до якого за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнано право власності на квартиру за [ADDRESS] (а.с. 15). Рішення суду зареєстровано Комунальним підприємством «Новомосковське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 29441585 відповідним рішенням від 14.01.2010 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] Новомосковською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 78/2019, у відповідності до якої позивач [PERSON] прийняв спадщину за законом та повідомив нотаріуса про те, що має право на обов`язкову частку у спадщину, оскільки являється інвалідом ІІІ групи. В свою чергу, [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Між тим, і [PERSON] , і [PERSON] відмовлено відповідними постановами державних нотаріусів у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки не можливо визначити склад спадкового майна. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся [PERSON] . Таким чином, із наданих суду доказів вбачається, що після смерті [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їх спільний син [PERSON] набули право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки чоловік спадкодавці був непрацездатною особою за віком, а син спадкодавці був непрацездатним, оскільки являвся інвалідом ІІІ групи. Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу визначення часток у спільній сумісній власності врегульовані наступними нормами закону, а саме. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У відповідності до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Тільки з визначенням часток кожного із співвласників, виникає право спільної часткової власності, у відповідності до вимог ст. 356 ЦК України. Право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, належить співвласнику, відповідно до вимог ч.1 ст. 370 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 370 та ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні наявність іншого договору щодо спірного майна не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено. Таким чином, суду доведено, що частки співвласників квартири [ADDRESS] , являються рівними, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.07.2009 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності по 1/3 частці зазначеної квартири. Правовідносини щодо набуття права власності на спадкове майно та визначення кола спадкоємців, які набули право на обов`язкову частку у спадщині врегульовані наступними нормами закону. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття\~1218 ЦК України), окрім випадків, встановлених у статті 1219 ЦК України. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 1/3 частку квартири по [ADDRESS] . Спадкоємцями після її смерті стали: [PERSON] (на підставі заповіту від 29 листопада 2016 року) та [PERSON] (чоловік спадкодавця), який мав право на обов`язкову частку у спадщині на підставі положень частини першої статті 1241 ЦК України, та [PERSON] (син спадкодавця), який також набув право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки являвся повнолітнім непрацездатним сином спадкодавця. Таким чином, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] набув право на 8/18 часток квартири, [PERSON] набув право на 2/18 часток квартири, а [PERSON] набув право на 8/18 часток квартири за заповітом Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем після його смерті за законом є [PERSON] . Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Так, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 552/3281/20 (провадження № 61-5972св21). При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Крім того, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до пунктів 5.11, 5.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (Порядок) визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. За таких обставин, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог позивачів в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved