Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

У лютому 2025 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Коваленка В. С. звернулась до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого позивач посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 10 січня 2011 року розірвано. Від цього шлюбу вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та перебуває на повному його утриманні. 12\~листопада 2011 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З 13 серпня 2024 року син [PERSON] вступив до Дніпровського національного університету імені Олександра Гончара, факультет української та іноземної філології та мистецтвознавства, на денну форму навчання за рахунок коштів фізичних осіб. Термін навчання з 02 вересня 2024 року до 30 червня 2028 року. До досягнення сином повноліття відповідач сплачував аліменти на утримання сина, однак після його повноліття нарахування аліментів за судовим рішенням припинилось. Також зазначає, що вона зверталась до відповідача з пропозицією щодо допомоги в утриманні сина [PERSON] , однак остання без будь-яких пояснень була відхилена відповідачем. Отже, самостійно домовитись та досягти згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання сина не можливо. На підставі того, що син навчається, він не працює, джерел доходу не має. Таким чином, ураховуючи те, що угоди про добровільну сплату аліментів між позивачем та відповідачем не досягнуто, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4\~частки з усіх видів його доходів (заробітку) щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення ним 23 років, за умови його навчання. Не погоджуючись з пред`явленим позовом відповідачем 03 червня 2025 року через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги про стягнення аліментів на навчання є безпідставними та необґрунтованими, оскільки твердження позивачки про повне утримання не відповідають дійсності. Оскільки ним здійснено оплату за навчання та гуртожиток сина [PERSON] 15 серпня 2024 року на рахунок Дніпровського національного університету ім. О. Гончара на загальну суму 18 300 грн, що підтверджується квитанціями. Крім того, у період з червня 2023 року до 02 квітня 2025 року відповідач перерахував на особистий рахунок сина 25\~650,00 грн, а також 30 квітня 2025 року додатково 3\~500 грн, що підтверджується банківськими документами. Зазначає, що між сторонами існувала усна домовленість про спільну оплату навчання дитини обома батьками, тож відповідач свої обов`язки виконує в повному обсязі. Посилаючись на п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15 травня 2006 року та положення Сімейного кодексу України, відповідач вважає, що в цьому випадку відсутні підстави для задоволення позову. Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] та підсистему «Електронний суд» подала відповідь на відзив, у якому заперечувала твердження відповідача про належне виконання ним обов`язків з утримання сина, оскільки оплата навчання була здійснена лише за перший рік, а надалі відповідач участі у фінансуванні не брав, попри очевидну потребу дитини. З 12 лютого 2024 року відповідач перераховував на рахунок сина лише по 500700 грн щомісячно, що є недостатнім і нижчим за прожитковий мінімум. Загальна сума у 25 650 грн за 22 місяці складає приблизно по 1 165 грн на місяць, що не забезпечує навіть базових потреб. Позивач вказала, що основний фінансовий тягар утримання сина лежить на ній. Також вважає, що разові перекази у 3000 та 3500 грн мали формальний характер і були здійснені вже після подання позову, а частина коштів навіть повернена сином. Такі дії не свідчать про реальне виконання батьківських обов`язків. На її думку, відповідач фактично ухиляється від участі в утриманні дитини, а його допомога не є регулярною та усвідомленою, що й стало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 31 березня 2025 року було постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду і відкрито провадження у справі з її розглядом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою суду сторонам було установлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових пояснень. Копію ухвали суду було направлено на адреси учасників справи. Ухвалою суду від 04 червня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, щодо проведення розгляду цієї справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Сторони про розгляд справи були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до такого висновку. Суд установив, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, наданим суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 10). Також установлено, що [PERSON] досяг повнолітнього віку. 12 листопада 2011 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим її прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, наданим суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 18). Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних сина, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Установлено, що [PERSON] є здобувачем вищої освіти денної форми навчання групи УТ-24 факультету української й іноземної філології та мистецтвознавства ДНУ. Навчається за рахунок коштів фізичних осіб. Наказ про зарахування на 1 курс від 13 серпня 2024\~року № 791с. Термін навчання: з 02 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року, що підтверджується належним чином засвідченою копією довідки від 04 лютого 2025\~року №\~87-225-73 (а.с. 17). Також установлено, що [PERSON] проживає без реєстрації за місцем проживання матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується належним чином засвідченою копією довідки, виданої головою квартального комітету № 15 Потаніної С. О. від 20\~лютого 2025\~року (а.с. 12), також належним чином завіреною копією акту від 20 лютого 2025 року, у якому також зафіксовано, що [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Оскільки повнолітній син сторін продовжує навчання, у зв`язку із навчанням не може працювати, суд приходить до переконання, що він потребує матеріальної допомоги. Обставин, які свідчать про те, що відповідач не має можливості надавати допомогу повнолітньому сину, судом не встановлено. На підставі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх сина, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, сина, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Суд установив, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, а тому може надавати матеріальну допомогу його повнолітньому сину на час його навчання. Разом з тим, відповідачем у відзиві не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували його неможливість брати участь в утриманні повнолітнього сина, який продовжує навчання. Так само ним не доведено відсутність можливості сплачувати аліменти у розмірі, який заявлений позивачем у позовній заяві. Також суд вважає необхідним зазначити, що посилання відповідача на здійснення окремих платежів не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки такі виплати не вказують на систематичність, не забезпечують належного утримання сина та не свідчать про виконання обов`язку батька у повному обсязі. У зв`язку з наведеним, приймаючи до уваги матеріальне становище сина сторін, який навчається, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позивачем позовних вимог із відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання їх повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), щомісяця, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 27 лютого 2025 року і до досягнення сином сторін [PERSON] , 23 років, за умови його навчання, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення з понесених позивачем судових витрат суд зазначає таке. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідну заяву разом з доказами представником позивача подано в межах зазначеного строку. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved