Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07.11.2024 надійшла позовна заява [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа Український державний університет науки і технології про визнання права власності. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [PERSON] , батько померлого чоловіка позивача був викладачем в Українському державному університеті науки і технології (Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту). Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів працюючих від 22 червня 1961 року виконком дозволив Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту будівництво 16 гаражів на своїй території згідно наданої схеми. Згідно Акту від 04.12.1963 комісія в складі начальника господарської частини [PERSON] , доцента кафедри будівництва [PERSON] , доцента механічного факультету Рудякова 3.3., старшого інженера капітального будівництва [PERSON] , начальника групи [PERSON] , представника [PERSON] здійснили приймання гаража на 16 легкових машин, а саме будівлю одноповерхова, об`єм будівлі 850 кв.м., загальна площа 320 кв.м. В зазначеному акті було вказано, що об`єкт може бути прийнятий в експлуатацію з 01.02.1963. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 17.04.1997 №564 було надано громадянам земельні ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,0277 га у тимчасове користування згідно з додатком по фактичному розміщенню гаражів. Згідно додатку, гараж № [NUMBER] належав [PERSON] . Згідно договору № 1046/05 від 15.05.1997, згідно рішення Міськвиконкому № 564 від 17.04.1997 колектив громадян, в особі [PERSON] , прийняв в орендне користування земельну ділянку по [ADDRESS] на строк 2 роки по факту розміщення гаражів пл. 0,0277 га. Таким чином, весь час, з моменту введення в експлуатацію гаража №20, він належав [PERSON] , а потім [PERSON] . 23.11.2023 позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Л.Г., з метою оформлення спадкових прав за законом після смерті чоловіка [PERSON] , дата смерті [INFO] , на гараж [ADDRESS] . Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Л.Г. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті громадянина України [PERSON] , з підстав відсутності документів підтверджуючих право власності спадкодавця на спадкову масу. У зв`язку з викладеним просила суд визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за законом, після смерті [INFO] [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник виконавчого комітету Дніпровської міської ради скористався правом на подання відзиву в якому заперечував проти задоволення позову, оскільки за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, а відтак вимоги позивача не підлягають задоволенню. Представник третьої особи надав письмові пояснення, в яких також заперечував проти задоволення позову, оскільки не надано жодного доказу щодо підтвердження права власності на гараж а ні за [PERSON] , а ні за [PERSON] . Представник позивача надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Л.Г. надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволення, з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] , батько померлого чоловіка позивача був викладачем в Українському державному університеті науки і технології (Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту). Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів працюючих від 22 червня 1961 року виконком дозволив Дніпропетровському інституту інженерів залізничного народного транспорту будівництво 16 гаражів на своїй території згідно наданої схеми. В свою чергу, 10 лютого 1997 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів на №КЛ-І/96/ надано відповідь, з якої вбачається, що у виконавчий комітет звернувся [PERSON] з проханням сприяти щодо оформлення правовстановлюючих документів на гараж по [ADDRESS] та йому було рекомендовано звернутись в управління земельних ресурсів для оформлення земельної ділянки під влаштування гаражу. 17 квітня 1997 року за № 564 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів було прийнято рішення «Про надання громадянам земельних ділянок по [ADDRESS] у тимчасове користування строком на два роки для обслуговування гаражів по їх фактичному розміщенню», пунктом 2.1 якого зобов`язано громадян, яким надаються земельні ділянки у тимчасове користування, укласти з виконкомом міської Ради народних депутатів договір на право тимчасового користування земельними ділянками. 15 травня 1997 року між виконавчим комітетом міської ради народних депутатів та колективом громадян в особі [PERSON] було підписано договір про надання у тимчасове користування земельних ділянок за адресою [ADDRESS] строком на 2 роки по фактичному розміщенню гаражів. В подальшому договір було продовжено до квітня 2001 року. Разом з цим, позивач у позовній заяві зазначає, що гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , «з моменту введення в експлуатацію належав [PERSON] , а потім [PERSON] ». Згідно з вимогами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про ержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Тобто, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше становлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про орядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного ювлення», яка втратила чинність 22 вересня 2004 року. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відтак, єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1). Позивачем на підтвердження права власності на спірний гараж надано суду акт здачі в експлуатацію гаража на 16 легкових автомобілів Дніпропетровського інституту інженерів залізничного транспорту від 04.12.1963 та зазначені вище документи про надання земельних ділянок у тимчасове користування. Разом з цим, належних та достатніх доказів того, що вказаний гараж пройшов технічну інвентаризацію та має технічний паспорт позивачем не надано, а судом не становлено. За таких підстав суд критично оцінює доводи позивача в частині виникнення у неї права на отримання у власність в порядку спадкування гаражу [ADDRESS] , оскільки вказане спростовується вищевикладеним та матеріалами справи, нічим об`єктивно не підтверджується та спростовується відсутністю набуття права власності померлим. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності, та, відповідно, для задоволення позову. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до п.2 ч.1\~ст.\~141 Цивільно-процесуального кодексу України\~у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 392, 1216-1218, 1258,1261, 1268, 1296 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» ,

Outcome: dismissed