Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

19.05.2025 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулось до Новомиколаївського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №3289420 у розмірі 31 325,00 грн., судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 06.05.2021 відповідачка [PERSON] в особистому кабінеті на веб-сайті ТОВ «Мілоан» подала заявку на отримання кредиту № 3289420. ТОВ «Мілоан» було направлено останній електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідачка підтверджує прийняття умов Кредитного Договору № 32894204 від 06.05.2021 року, який разом із заявкою на отримання кредиту знаходиться у власному кабінеті відповідачки на офіційному веб-сайті товариства. Таким чином відповідачка уклала Договір про споживчий кредит № 32894204 від 06.05.2021 року (надалі - Кредитний договір) з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення їй були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 7 000,00 грн. 13.09.2021 року згідно умов Договору відступлення прав вимоги № 07Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 32894204 від 06.05.2021 року на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (позивача. Згідно Договору відступлення права вимоги, сума боргу [PERSON] перед позивачем становить 31 325,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 7 000,00 грн.; заборгованість за відсотками становить 23 625,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 700 грн.; заборгованість за пенею становить 0 грн, яку просить стягнути із відповідачки разом із судовими витратами, які складаються із судового збору та витрат на правничу (правову) допомогу. Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 20.05.2025 року цивільну справу за вказаним позовом передано на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по цій справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.06.2025 року [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій заперечувала проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просила суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 03.07.2025 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що на початку травня 2025 року їй зателефонував представник ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та повідомив про наявність заборгованості за кредитними договорами, зокрема №3289420. До цього моменту їй не було відомо про існування зазначеного боргу, жодних письмових вимог про його сплату вона не отримувала, а докази їх надсилання до позову не долучено. Під час телефонної розмови вона не заперечувала своїх зобов`язань, однак зазначила про неможливість повної сплати суми через складне матеріальне становище. Вона з представником позивача домовилася про часткове погашення, і 30.05.2025 року нею було сплачено 2 000,00 грн. за договором №3289420, а також раніше було сплачено близько 15 000,00 грн. за іншими договорами. Попри це, в позовній заяві не зазначено факт часткової сплати та не відображено домовленості щодо реструктуризації боргу, натомість заявлена сума значно перевищує обговорену. Крім того, позивачем заявлено компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі, який, на її думку, є необґрунтовано завищеним. В заяві не вказано про її платежі, не додано належних доказів направлення вимог, а подані документи містять ознаки шаблонного підходу. На підставі викладеного вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у повному обсязі та зменшити розмір витрат на правничу допомогу до обґрунтованої та розумної суми відповідно до вимог законодавства та судової практики. 08.07.2025 року до суду від представника позивача Виссал В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що 15.05.2025 року між позивачем та відповідачкою дійсно було досягнуто домовленості щодо врегулювання заборгованості за договором №3289420 шляхом сплати узгодженої суми на умовах дисконту у розмірі 19 422,40 грн. з кінцевим строком до 29.05.2025. Водночас, відповідачкою було фактично сплачено лише 2 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4390361495.1 від 30.05.2025, долученою нею ж до відзиву. Запропонована відповідачці сума до сплати на умовах дисконту, безумовно, відрізняється від загальної суми позовних вимог, що зумовлено компромісним характером домовленості, спрямованої на швидке досудове врегулювання заборгованості та забезпечення добровільного виконання зобов`язань. Неналежне виконання цих домовленостей відповідачкою, зокрема сплата лише 2 000,00 грн. із погоджених 19 422,40 грн., об`єктивно обумовило звернення до суду з вимогою про стягнення повної суми боргу. Разом з тим, зазначена відповідачкою часткова оплата підлягає врахуванню при виконанні судового рішення - як у разі добровільного, так і примусового його виконання, відповідно до вимог чинного законодавства. Також представник позивача звернув увагу, що відповідачка у відзиві не заперечує факту укладення договору про споживчий кредит №3289420 від 06.05.2021 року, що свідчить про визнання існування договірних правовідносин з первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН». Щодо доводів відповідачки про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною зі складністю цивільної справи, представник позивача зазначив, що позивачем було надано разом із позовом усіх необхідних доказів отримання професійної правничої допомоги по справі, що підтверджують співмірність та справедливість витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, часом, обсягом та ціною позову, а отже стягнення із відповідачки витрат на професійну (правову) допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 грн. підлягають до повного задоволення. В судове засідання представник позивача Романюк В.С. не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви з підстав, наведених у відзиві на позов. Додатково зазначила, що кредитний договір було укладено її чоловіком від її імені, а не нею особисто. До правоохоронних органів із відповідно заявою вона не зверталася. Відмовилася від свого клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та не заперечувала проти продовження розгляду у спрощеному порядку. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 06.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №3289420, відповідно до умов якого: сума кредиту - 7 000,00 грн. (п. 1.2); кредит надається строком на 30 днів з 06.05.2021 року (п. 1.3); термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 05.06.2021 рік (п. 1.4.); комісія за надання кредиту - 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1); проценти за користування кредитом: 2 625,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2); стандартна (базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.6). Згідно з п. 3.3.1.2 вказаного договору позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору. Вищезазначений договір підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону [NUMBER] , який вказано у реквізитах Договору. Того ж дня відповідачкою було підписано анкету-заяву на кредит №3289420 з урахуванням вказаних умов. Отримання кредитних коштів відповідачкою підтверджується платіжним дорученням № 45553618 від 06.05.2021 року. Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3289420 було здійснено пролонгацію зобов`язання на стандартних (базових) умовах строком на 60 днів, що відповідає погодженим сторонами умовам, передбаченим пунктом 3.3.1.2 вказаного кредитного договору. Згідно розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості відповідачки за кредитним договором складає 31 325,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 625,00 грн. - заборгованість за відсотками; 700 грн. - заборгованість за комісійними винагородами. 13.09.2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу №07Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим договором (п. 2.1. Договору факторингу). Також подано копії квитанцій на підтвердження плати згідно договору відступлення права вимоги №07Т від 13.09.2021року. Відповідно до Витягу з Додатку до Договору Факторингу №07Т від 13.09.2021 року, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №3289420 від 06.05.2021 року на суму 31 325,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 625,00 грн. - заборгованість за відсотками; 700 грн. - заборгованість за комісійними винагородами. Щодо укладення кредитного договору Згідно частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII). За змістом статті 12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. За встановленими у цій справі обставинами кредитний договір між відповідачкою та ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є позивач, укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті фінансової установи подано заявку на отримання кредиту №3289420 від імені [PERSON] , після чого установа надіслала особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону) одноразовий ідентифікатор Z73248, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору. Тобто, для укладання договорів необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. Відповідачка не заперечувала, що засоби зв`язку, зазначені в кредитному договорі №3289420 їй належать, або що на час укладення зазначеного договору вона втратила ці засоби зв`язку. Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку). У свою чергу, доказів того, що персональні дані (дані паспорту громадянина України, картки фізичної особи-платника податків) були використані товариствами або іншими особами для укладення кредитних договорів від імені відповідачки, суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно відповідачки шахрайських дій остання не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного кредитного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Суд зауважує, що матеріали справи не містять і відповідачка не надала суду доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору, їх окремих пунктів. Договір про споживчий кредит №3289420 недійсним не визнавався. Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами цього правочину. Без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою не був би укладеним. Сторони договору досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачкою та ТОВ «Мілоан». Щодо стягнення заборгованості за кредитом У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У розумінні ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підтвердження умов надання кредиту відповідачці та порушення зобов`язання останньою позивач надав суду платіжне дорученням № 45553618 від 06.05.2021 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Враховуючи, що фактично отримані та використані [PERSON] кошти в добровільному порядку не повернуті, суд переконаний, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд звертає увагу, що з розрахунку заборгованості вбачається розрахування усієї суми заборгованості з урахуванням також нарахованих відсотків в розмірі 23 625,00 грн., що передбачені п.п. 1.5.2, 1.6 договору про споживчий кредит №3289420 від 06.05.2021 року. Згідно ст.629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що [PERSON] не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, в обумовлені договором строки, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», в тому числі процентів за користування кредитом. Водночас, суд вважає, що заборгованість по відсотками за користування кредитом складає не 23 625,00 грн., як зазначено у позові, а 21 625,00 грн., враховуюче таке. Судом встановлено, що 30.05.2025 року відповідачкою було здійснено платіж у розмірі 2 000,00 грн. на користь позивача в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №3289420 від 06.05.2021 року, який не був врахований при складанні розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви. Враховуючи, що в наданих позивачем документах не визначено черговість погашення грошових вимог, суд застосовує положення статті 534 Цивільного кодексу України, згідно з якою у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу - сплачуються проценти та неустойка; у третю чергу - сплачується основна сума боргу. Таким чином, сплачена відповідачем сума у розмірі 2 000,00 грн. підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за процентами, з урахуванням черговості, визначеної законом На підставі викладеного, сума заборгованості за відсотками по кредиту, на думку суду, складає 21 625,00 грн. (23 625,00 - 2 000,00). Щодо стягнення заборгованості по комісії Пунктом 1.5.1 Договору про споживчий кредит визначено, що комісія за надання кредиту становить 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Своєю вимогою про стягнення комісії за надання кредиту позивач не означив та не деталізував поняття «комісія за надання кредиту». Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону «України «Про банки та банківську діяльність»). Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту в сумі 700,00 грн. не підлягають задоволенню. Розглянувши вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про стягнення з [PERSON] на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. та судового збору в розмірі 2 422,40 грн., суд дійшов до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з такого. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано копії: договору №42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025 року, укладеного між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та адвокатом Білецьким Б.М.; додаткової угоди №3289420 від 02.04.2025 року до вказаного договору; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової допомоги) за позовом ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» щодо стягнення кредитної заборгованості від 31.03.2025 року; акту 3289420 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 28.03.2025 року; платіжної інструкції №3289420 від 14.05.2025 року. Розглянувши та дослідивши надані позивачем документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Розглянувши надані позивачем документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи, докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи клопотання відповідачки про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт (фактично адвокатом Білецьким Б.М. складено тільки позовну заяву, по справі було два судових засідання, у яких представник позивача участі не приймав), суд,

Outcome: partial