Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

12.02.2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним стягнення коштів, одержаних на виконання недійсного правочину, відшкодування моральної шкоди, який заявою від 07.06.2024 року уточнила та просить: визнати недійсним з моменту його вчинення договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 24.11.2023 року між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача 6\~000 грн., одержаних нею на виконання недійсного договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 листопада 2023 року між [PERSON] як орендарем та [PERSON] як орендодавцем було укладено договір оренди житлового приміщення - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На виконання вказаного договору позивачем було сплачено на користь [PERSON] 25 800,90 грн., що підтверджується: розпискою відповідачки у договорі (про отримання 6000грн. готівкою), платіжними інструкціями N? P24A2211598629D6826 від 16.01.2024 (9 000,00грн.), N? P24A2108942712D6732 від 20.12.2023 (10 800,90 грн.) про безготівкове перерахування коштів. Згідно з частинами першою та другою статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Однак згідно інформаційної довідки N? 364322075 від 02.02.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна [PERSON] не є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у відповідачки відсутній відповідний документ, який би уповноважував її на укладання вищевказаного договору оренди від імені власника вищевказаної квартири. Тобто, оскільки відповідачка на момент укладання договору оренди квартири від 24.11.2023 не була власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також не була уповноважена власником квартири на укладання цього договору, то правових підстав для укладання спірного договору оренди не було. Оскільки за спірним договором оренди позивач користувалася квартирою та сплачувала за користування майном обумовлену цим договором суму орендної плати в розмірі 9000 грн. на місяць протягом двох місяців (грудня 2023 року та січня 2024 року), то заявлені до стягнення з відповідача на користь позивача 18\~000 грн. орендної плати погашаються за рахунок зустрічного обов?язку позивача згідно ч.1 ст.216 ЦК України відшкодувати відповідачу вартість одержаного за недійсним правочином, полягає у користуванні орендованим майном, тобто обов?язку сплатити відповідачу 18 000 грн. За такого вважає, що вимога про стягнення на користь позивача з відповідача одержаних нею від позивача 18\~000 грн. як плати за користування майном, не спричинить поновлення прав позивача, порушених у зв?язку із вчиненням недійсного правочину. Водночас, сплачені позивачем на користь відповідача 6000 грн. згідно п.2.2. спірного договору, не є компенсацією вартості користування майном та відповідач не мала жодного права на отримання від позивачам вказаних коштів, позаяк не була власником квартири, а отже в порядку ч.1 ст.216 ЦК України ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як одержане на виконання недійсного правочину. Також, оскільки оспорюваним правочином порушені майнові права позивача у вигляді виплати відповідачу 6000 грн., які остання не мала права отримувати, то вимога про стягнення вказаних коштів є достатньою для захисту прав позивача, без стягнення моральної шкоди. Отже, та обставина, що на момент подання позову оспорюваний договір виконано сторонами повністю і на даний час припинив свою дію, не є перешкодою для визнання його недійсним. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також не заперечує щодо ухвалення по справі заочного рішення. З метою встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи, відповідно до ч. 6 ст. 186 ЦПК України, Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 13.02.2024 року було здійснено запит до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . 29.02.2024 року до суду надійшла адресна довідка з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, згідно якої відповідач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а саме за адресою її місця реєстрації, проте конверти із судовими повістками повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення слухання справи або слухання справи за її відсутності на адресу суду не направляла, відзив на позов до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Також в позовній заяві позивач [PERSON] просила звільнити її від сплати судового забору за подання вказаної позовної заяви, посилаючись на те, що згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12.02.2024 р., розмір її доходів за 2023 рік складає 72061 грн. 13 коп., а сума судового збору, яка має бути нею сплачена за подання зазначеної позовної заяви складає 5450 грн. 40 коп. ( 1211 грн. 20 коп. за вимогу немайнового характеру, 1211 грн. 20 коп. за вимогу майнового характеру, 3028 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди), що складає більше ніж 5% (7,6%) річного доходу позивача за 2023 рік, а отже ця обставина є підставною для звільнення її від сплати судового збору. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2024 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, стягнення коштів, одержаних на виконання недійсного правочину, відшкодування моральної шкоди. Відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, стягнення коштів, одержаних на виконання недійсного правочину, відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.06.2025 було закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, стягнення коштів, одержаних на виконання недійсного правочину. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Статтею 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (ч.1 ст. 813 ЦК України). Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок (ст. 812 ЦК України). Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина перша статті 760 ЦК України). Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно з частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок (стаття 812 ЦК України). За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним. Дана правова позиція висловлена в Постанова КЦС ВС від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша, третя статті 626 ЦК України). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22)). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2023 року між [PERSON] , як орендарем, та [PERSON] , як орендодавцем було укладено договір оренди житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] . Термін найму вказаним договором не визначений. На виконання вказаного договору позивачем було сплачено на користь відповідача 25 800, 90 грн., що підтверджується: розпискою відповідача у договорі (про отримання 6000 грн. готівкою), платіжними інструкціями N? P24A2211598629D6826 від 16.01.2024 (9 000,00 грн.), N? P24A2108942712D6732 від 20.12.2023 (10 800,90 грн.) про безготівкове перерахування коштів. Згідно з частинами першою та другою статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно інформаційної довідки N? 364322075 від 02.02.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (1/1 частка) на підставі договору дарування серії ВМЕ № 721457, посвідченого 16.06.2009 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнеська В.Г., номер в реєстрі 2687. Тобто вказаним встановлено, що [PERSON] не є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] Крім того, суду не надано доказів наявності у відповідача довіреності або іншого документу, який би уповноважував [PERSON] на укладання вищевказаного договору оренди від імені власника квартири. Отже, [PERSON] на момент укладання договору оренди квартири від 24.11.2023 року не була власником квартири [ADDRESS] та не була уповноважена власником квартири на укладання цього договору, та у такому випадку не мала правових підстав для укладання спірного договору оренди. Як вказано в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд звертає увагу на те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яку як і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ як джерело права. Зокрема, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Разом із тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Отже, враховуючи зазначене, суд вважає, що укладений 24 листопада 2023 року між [PERSON] та [PERSON] договір оренди житлового приміщення, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є недійсним, оскільки, [PERSON] у порушення вимог статті 761 ЦК України не мала права передання майна у найм, оскільки не є власником такого майна, тобто не є особою, якій належать майнові права. Також [PERSON] як наймодавцем у даній справі не є особою, уповноваженою на укладення договору найму житлового приміщення, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] . Таким чином, обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з [PERSON] на користь позивача 6 000 грн., одержаних нею на виконання недійсного договору. Таким чином, враховуючи, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог такими, що підлягають захисту, у зв`язку з чим задовольняє позов. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України та стягнути з [PERSON] в дохід держави суму судових витрат, що складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Outcome: approved