Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Стислий виклад суті спору Позивач ТОВ «ФК «АЙКОНС», в особі представника, звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 21.08.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено кредитний договір № 981368 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Умовами договору визначено суму кредиту - 3 500 грн., дату надання кредиту - 21.08.2020, строк кредиту - 15 днів, валюту кредиту - UAH, знижену процентну ставку 0,01% від суми кредиту, стандартну процентну ставку 1,9% в день. Кредит надано у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на платіжну картку клієнта № [NUMBER] , зазначену позичальником в особистому кабінеті. ТОВ «ФК «АЙКОНС» зобов`язання за договором виконало, [PERSON] зобов`язання належним чином не виконав. 28.04.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором №981368 від 21.08.2020, укладеним з [PERSON] 28.04.2021 ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021, відступив право вимоги за кредитним договором №981368 від 21.08.2020, укладеним з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», ТОВ «ФК «АЙКОНС», у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до [PERSON] . Станом на 21.03.2025 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 11 474,75 грн., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3 500 грн., заборгованості за комісіями і відсотками в розмірі 1 989,75 грн., простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5 985 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії Ухвалою судді Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.07.2025 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.07.2025 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, а саме: витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10 500 грн. 01.09.2025 від відповідача надійшла заява про сплив строку позовної давності за договором №981368 від 21.08.2020, що є підставою для відмови у позові. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви та заяви про розподіл судових витрат просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 03.09.2025 подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позов не визнав, підтримав свою заяву від 01.09.2025 про застосування позовної давності у справі. На підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 03.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та повідомив про оголошення повного судового рішення 08.09.2025. Фактичні обставини встановлені судом Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.08.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено кредитний договір № 981368 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний шляхом відтворення позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер телефону відповідача. Умовами договору визначено суму кредиту - 3 500 грн.; дату надання кредиту - 21.08.2020; строк кредиту - 15 днів (з можливістю його пролонгації в порядку, визначеному розділом 4 договору, шляхом ініціювання клієнтом продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту укладанням додаткової угоди до договору); валюту кредиту - UAH; знижену процентну ставку 0,01% від суми кредиту (якщо клієнт в строк, визначений п.1.3 договору здійснить повне погашення кредитної заборгованості, або здійснить таке погашення протягом 3 днів що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в графіку платежів), стандартну процентну ставку 1,9% в день (застосовується у разі невиконання умов для застосування зниженої процентної ставки). Кредит надається у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на платіжну картку клієнта № [NUMBER] , зазначену позичальником в особистому кабінеті (а.с.15-18). [PERSON] акцептував договір в інформаційно-телекомунікаційній системі http://credit7.ua/ 21.08.2020 одноразовим ідентифікатором В364, відправленим на номер телефону [NUMBER] , що підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (а.с.12). 21.08.2020 в системі iPay.ua на картку - маска картки [NUMBER] перераховано 3 500 грн. з призначенням платежу: «зачисление 3 517,5 грн на карту [NUMBER] », що підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» вих.№2643_250521092836 від 21.05.2025 (а.с.27). 28.04.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу №1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором №981368 від 21.08.2020, укладеним з [PERSON] (а.с.11, 21-26). 28.04.2021 ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021, відступив право вимоги за кредитним договором №981368 від 21.08.2020, укладеним з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», ТОВ «ФК «АЙКОНС», у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до [PERSON] (а.с.10, 13-14, 29). З виписки з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором №981368 від 21.08.2020 встановлено, що станом на 21.03.2025 заборгованість за кредитним договором становить 11 474,75 грн., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3 500 грн., заборгованості за процентами в розмірі 1 989,75 грн., простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5 985 грн. (а.с.9). 28.03.2025 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» направлено [PERSON] вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором №981368 від 21.08.2020 на суму 11 474,75 грн. (а.с.8). Інших доказів по суті позову суду не надано. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частинами першою і другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Укладення [PERSON] в електронній формі договору № 981368 від 21.08.2020 узгоджується з письмовими доказами по справі та відсутністю заперечень відповідача з цього приводу. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У частині першій статті 1048 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики, кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд визнає доведеним перерахування первісним кредитором коштів [PERSON] , оскільки даний факт не спростовується відповідачем та підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» вих.№2643_250521092836 від 21.05.2025. У ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки фактично отримані та використані Позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, Банк має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту № 981368 від 21.08.2020, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало [PERSON] кредит у сумі 3 500 грн. (п.1.2 договору). Пунктом 1.3. договору встановлено строк кредиту 15 днів. Дата повернення кредиту вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору, однак, жодних доказів пролонгації відповідачем строку кредиту суду не надано. В графіку платежів, що є додатком №1 до договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту №981368 від 21.08.2020, вказана дата повернення позики та сплати нарахованих процентів - 05.09.2020. Матеріали справи не містять і відповідачем не надано доказів сплати [PERSON] суми основного боргу в розмірі 3 500 грн. за договором №981368 від 21.08.2020, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] заборгованості за комісіями і відсотками в розмірі 1 989,75 грн., однак, договір про надання коштів на умовах фінансового кредиту №981368 від 21.08.2020 не містить умов щодо сплати відповідачем комісій. Отже, вимога позивача в частині стягнення з [PERSON] комісій за договором про надання коштів на умовах фінансового кредиту №981368 від 21.08.2020 є нікчемною та не підлягає задоволенню. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Позивачем не надано розрахунку заборгованості за договором №981368 від 21.08.2020, тому, судом здійснюється власний розрахунок. Згідно п.п. 1.2, 1.3 договору, відповідачу надано кредит в розмірі 3 500 грн., строком на 15 днів з можливістю пролонгації на умовах розділу 4 договору, встановлено знижену та стандартну процентні ставки (п.п.1.4.1, 1.4.2 договору). Відомостей про пролонгацію договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту №981368 від 21.08.2020 суду не надано, тому строк кредиту - 15 днів (з 21.08.2020 по 05.09.2020). У зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем та непогашенням кредитної заборгованості в строк, визначений договором, або протягом 3 календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, проценти розраховуються за стандартною процентною ставкою 1,9% в день, згідно п.1.4.2 договору. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за кредитом в сумі 997,50 грн. (сума кредиту 3 500 грн. х 1,9% в день х 15 днів). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст. 1048 ЦК України, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За п.3.1 договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Пунктом 9.11 договору сторони погодили, що проценти, нараховані згідно з цим договором, після строку користування кредитом, визначеного п.1.3 договору, чи продовженого відповідно до розділу 4 договору, є процентами, що має право нараховувати товариство за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Нарахування коштів за понадстрокове користування грошовими коштами здійснюється в момент сплати. Вимога про стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5 985 грн. (сума кредиту 3 500 грн. х 1,9% в день х 90 днів) відповідає вимогам закону та умовам договору №981368 від 21.08.2020, тому підлягає задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Суд вважає доведеним набуття права вимоги ТОВ «ФК «АЙКОНС» за договором № 981368 від 21.08.2020 до [PERSON] письмовими доказами по справі, а саме: договором факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», платіжною інструкцією №37 від 28.04.2021, витягом з реєстру боржників до договору факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 щодо договору №981368 від 21.08.2020, договором відступлення права вимоги №1-28/04/2021 від 28.04.2021 між ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ФК «АЙКОНС», платіжною інструкцією №3 від 28.04.2021, витягом з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №1-28/04/2021 від 28.04.2021 щодо договору №981368 від 21.08.2020. Щодо заяви [PERSON] про сплив строку позовної давності за договором №981368 від 21.08.2020, суд зазначає наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено. Одночасно з «карантинними» нормами було продовжено строки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX». Відмінність - цим Законом додатково було продовжено строк визначений статтею 259 Цивільного кодексу України (зміна тривалості позовної давності, що збільшена за домовленістю сторін). 04.09.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" № 4434-IX. Закон передбачає відновлення перебігу строків позовної давності, які були зупинені на початку дії воєнного стану. Таким чином, загальний період, на який зупинено перебіг позовної давності за Цивільним кодексом України, становить з 02.04.2020 по 04.09.2025. На це звернула увагу Велика палата Верховного Суду, скасувавши попередні рішення у справі №903/602/24. ВП ВС врахувала законодавчі зміни і дійшла висновку, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 2.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено на строк дії карантину, а надалі - на строк дії воєнного стану). Договір про надання коштів на умовах фінансового кредиту № 981368 від 21.08.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладений в період, коли строки позовної давності були зупинені і, відповідно, заява відповідача про застосування позовної давності у справі у зв`язку із сплином строку позовної давності є безпідставним. За таких обставин, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 10 482,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 500 грн., заборгованість за процентами - 997,50 грн., прострочена заборгованість за процентами - 5 985 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. Розподіл судових витрат Згідно з положеннями ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2 212,93 грн. (10 482,50 грн. * 2 422,40 грн. / 11 474,75 грн., де 10 482,50 грн. - сума задоволених судом вимог до стягнення, 2 422,40 грн. - сума сплаченого судового збору, 11 474,75 грн. - сума заявлених позовних вимог). Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Також, питання гонорару адвоката врегульовані в статтях 28-30 Правил адвокатської етики. Згідно з ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач, на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору про надання правової допомоги від 16.06.2025 року, копію акта про отримання правової допомоги від 24.07.2025 згідно договору від 16.06.2025 року, копію рахунку на оплату № 24.07.2025-3 від 24.07.2025 року та копію платіжної інструкції № 11926 від 24.07.2025 року на оплату послуг у сумі 10 500 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial