Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», адреса: вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, м. Львів, код ЄДРПОУ 35234236 (далі позивач, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 06 вересня 2017 року між АТ «Банк форвард» та [PERSON] було підписано Заяву (Оферту) № 200063996 на укладення Договору про надання та використання платіжної картки (кредитний договір), відповідно до якого відповідачу було випущено на його ім`я платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено ліміт, в межах якого позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов договору. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами кредитного договору, що підтверджується виписками за кредитним договором. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена. Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 200063996 від 06 вересня 2017 року становить 134746,14 грн., а саме: - заборгованість за тілом кредиту 91202,37 грн.; - заборгованість за відсотками 16311,47 грн.; - заборгованість за комісією 27232,23 грн. 25 липня 2024 року АТ «Банк форвард» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги. Згідно вищевказаного договору, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «Банк форвард», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 200063996 від 06 вересня 2017 року. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором № 200063996 від 06 вересня 2017 року у розмірі 134746,14 грн. та понесені судові витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~16 червня 2025 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Так, стороною позивача не було надано доказів, які підтверджують виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за спірним кредитним договором, а саме доказів у підтвердження надання відповідачу грошових коштів у кредит. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 3.2 кредитного договору кредитні кошти на рахунок зараховуються в сумі, зазначеній в розпорядженні, проте такого розпорядження суду не надано. В цьому ж пункті кредитного договору зазначено, що розмір бажаного кредиту буде надісланий банком в розпорядженні та який не може бути меншим 1000,00 грн. та не більшим 19999,00 грн. Відповідно до паспорту споживчого кредиту сума кредиту становить 20000,00 грн. Відтак позивачем не доведено, що тіло кредиту становить 91202,37 грн. \~ \~ \~ \~Також, відповідач [PERSON] ставить під сумнів наданий стороною позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки не містить даних про сплату відповідачем кредитної заборгованості, квитанцію про які надано суду. \~ \~ \~ \~Так, відповідач стверджує, що заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Окрім цього, щомісячно банк направляв відповідачу рахунки-виписки, відповідно до яких кредитний ліміт за договором був встановлений у розмірі 10000,00 грн. і з урахуванням проплат відповідача, повна сума заборгованості більше 10000,00 грн. не становила. \~ \~ \~ \~27 червня 2025 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої сторона позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з огляду на наступне. Так, у підтвердження надання грошових коштів у кредит суду було надано виписки за картковими рахунками, які являються належними доказами виконання первісним кредитором своїх зобов`язань. Відповідач, підписавши кредитний договір, був належним чином обізнаний про всі істотні умови кредитування та висловив свою згоду з ними. Платежі, надані суду стороною відповідача, відображені у розрахунку заборгованості. Таким чином, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та має заборгованість за кредитним договором, розрахунок якої наданий суду. \~ \~ \~ \~Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду клопотання, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, розгляд справи просив проводити за його відсутності. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім цього, повідомив суду, що дійсно отримував грошові кошти у кредит та користувався ними, своєчасно погашував кредитну заборгованість. Проте, з початком повномаштабної війни з рф втратив зв`язок із банком та не знав про наявність кредитної заборгованості та способу її погашення. Виходячи з приписів ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ч. 2\~ст. 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Положеннями\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено та не заперечується стороною відповідача, що 06 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до АТ «Банк форвард» з Заявою (оферта) № 200063996, у якій пропонував АТ «Банк Форвард» на умовах, викладених у Оферті, умовах надання і обслуговування кредитів АТ «Банк Форвард», укласти з ним кредитний договір, в рамках якого відкрити рахунок у гривні та надати кредит шляхом зарахування суми кредиту на рахунок. Також просив укласти договір про надання та використання платіжної картки, в рамках якого випустити на її ім`я платіжну картку. У підтвердження позовних вимог суду було надано паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем. Відповідно до змісту паспорту споживчого кредиту строк кредитування становить 13 місяців, який може бути збільшений згідно з Умовами надання та обслуговування платіжних карток, сума кредиту 20000,00 грн., процентна ставка фіксована у розмірі 24 %, платежі за обслуговування карти 2 % в рік, загальні витрати за кредитом 10394,52 грн., орієнтована загальна вартість кредиту 30394,52 грн., реальна річна процентна ставка 57,56 %. Відповідно до розписки відповідача, останньому первісним кредитором було надано кредитну карту № [NUMBER] з терміном дії до 31 травня 2022 року. Згідно з розрахунком заборгованості, складеним первісним кредитором, заборгованість відповідача за кредитним договором № 200063996 від 06 вересня 2017 року становить 134746,14 грн., а саме: - заборгованість за тілом кредиту 91202,37 грн.; - заборгованість за відсотками 16311,47 грн.; - заборгованість за комісією 27232,23 грн. Таким чином, судом встановлено, що між первісним кредитором АТ «Банк форвард» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 200063996 від 06 вересня 2017 року. Відповідач, заперечуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що стороною позивача не надано доказів у підтвердження надання грошових коштів у кредит та у розрахунку заборгованості не відображені його платежі у погашення такої заборгованості. Так, суду надано виписки по особовим рахункам угоди № 200063996 від 06 вересня 2017 року, які містять відомості про надання первісним кредитором грошових коштів у кредит, а також відображені платежі, здійснені відповідачем, на які останній звертав увагу. Виписка з рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до положеньЗакону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанови від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Крім того, виписка по рахунку формується на підставі обумовленого сторонами договору банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює заперечення відповідача з приводу ненадання доказів позивачем про виконання своїх зобов`язань за спірним кредитним договором первісним кредитором та неврахування останнім у розрахунку заборгованості платежів, здійснених відповідачем у рахунок погашення кредитної заборгованості, оскільки такі повністю спростовуються наданою суду випискою по картковому рахунку. Крім цього, факт отримання грошових коштів у кредит відповідачем підтверджується поясненнями відповідача, наданими у судовому засіданні, зокрема тим, що останній здійснював погашення кредитної заборгованості, що приводить до висновку, що відповідач отримував грошові кошти у кредит. Щодо наданого суду розрахунку заборгованості відповідача, то таку суд оцінює критично, оскільки відповідачем здійснено розрахунки тільки щодо фактичного погашення заборгованості за кредитним договором, проте не враховано наявність заборгованості у останнього за відсотками, розмір яких встановлено у кредитному договорі. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Нормами ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 25 липня 2024 року між АТ «Банк форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, за умовами якого АТ «Банк форвард» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права вимоги до позичальників та/або заставодавців, зазначених у Додатку №1 до Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку №1 до Договору. Згідно з п. 2 Договору новий кредитор (ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього Договору, набуває всі права кредитора за Основними договорами. Відповідно до п. 4 Договору, сторони погодили, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 69349284,90 грн (ціна договору). Загальна ціна активів, що входять до складу лоту, за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор, та яка підлягає сплаті Новим кредитором за результатами зазначених відкритих торгів, складає 70122419,74 грн без ПДВ. Як убачається з копії платіжної інструкції № 4170 від 23 липня 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перерахувало на рахунок АТ «Банк Форвард» 70122419,74 грн, як оплату за лот GL1N426202. Відповідно до Витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами станом на 25 липня 2024 року (Додаток №1 до Договору № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги), підписаного АТ «Банк форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за договором № 200063996 від 06 вересня 2017 року на загальну суму 134746,14 грн., а саме: - заборгованість за тілом кредиту 91202,37 грн.; - заборгованість за відсотками 16311,47 грн.; - заборгованість за комісією 27232,23 грн. Таким чином, відбулася заміна кредитора у вказаних зобов`язаннях. Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за умовами кредитного договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. У\~статті 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача кредитної заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Щодо стягнення кредитної заборгованості за комісією судом встановлено наступне. Так згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Правилами ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином ЗУ «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», Правління НБУ постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. За обставин цієї справи сплата позичальником комісії за обслуговування кредиту дійсно передбачена умовами договору. Однак ні в договорі, ні в позовній заяві не зазначено які саме послуги, пов`язані з обслуговуванням чи наданням кредиту, виконує позивач за сплачену позичальником комісію. Іншими словами незрозуміло за що саме позичальник має сплатити комісію за надання йому кредитних коштів, адже відповідних дій на користь позичальника кредитор, отримавши комісію, вчиняти не зобов`язаний. Таким чином, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 107513,84 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжної інструкці, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 2422,40 гривень. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути частину сплаченого позивачем судового збору пропорційно до суми задоволених судом вимог у розмірі 1932,83 грн. Також представник позивача просить відшкодувати позивачу понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Жодних клопотань про зменшення судових витрат за надання професійної правничої допомоги стороною відповідача заявлено не було. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що позовні вимоги задоволено судом частково, суд приходить до висновку, що понесені судові витрати на надання професійної правничої допомоги слід стягнути пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог, що в даному випадку становить 5585,30 грн. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial