Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У травні 2023 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, де просить: визнати недійсним договір дарування від 13 січня 2023 року частини квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66091356 від 13.01.2023, яким проведено державну реєстрацію права власності на частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , з одночасним поновленням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати солідарно. Позов мотивований тим, що 29.12.2022 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 6900000,00 (шість мільйонів дев`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, що еквівалентно 172000,00 (ста семидесяти двом тисячам) доларів США, а [PERSON] зобов`язалася повернути вказані кошти в повному обсязі не пізніше 05.01.2023 року. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (справа № 361/490/23) позов задоволено, стягнуто кошти у розмірі 8 395 848,56 гривень, з яких: тіло позики 6900000,00 гривень, 3% річних 7373,00 гривень, пеня 108475,56 гривень, штраф 1380000,00 гривень. Розпискою від 24.11.2024 [PERSON] передала право [PERSON] розпоряджатися майном, а саме частиною квартири, що на той момент належала їй , яка розташована за адресою [ADDRESS] . Проте вказана частина квартири відчужена відповідачем [PERSON] шляхом укладення 13 січня 2023 року договору дарування на користь відповідача [PERSON] . Позивач вважає спірний договір дарування фіктивним правочином, який не направлений на реальне настання правових наслідків, а з метою ухилення від відповідальності по виплаті боргу Позивачу, а тому має бути визнаний судом недійсним, а рішення про реєстрацію права власності скасуванню. Позиція відповідачів. У вересні 2023 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , де вона визнає позовні вимоги та вказує, що уклала договір дарування під тиском. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавала. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року вжито заходів забезпечення позову [PERSON] шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке на праві власності належить [PERSON] , а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 28\~лютого 2024\~року ухвалою\~Броварського міськрайонного\~суду Київської\~області витребувано у\~приватного нотаріуса\~Броварського районного\~нотаріального округу\~Київської області\~Лазарєвої Валентини\~Павлівни належним\~чином засвідчену\~копію договору\~дарування,\~серія та\~номер:\~44,\~від 13.01.2023. 14 травня 2024 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача\~адвокат Осадча К.О. доводи позову підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] \~адвокат Каленська С.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Лазарєва Валентина\~Павлівнау судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку, направляла до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Обставини справи, що встановлені судом 29.12.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] , грошові кошти в розмірі 6900000,00 (шість мільйонів дев`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, що еквівалентно 172000,00 (ста семидесяти двом тисячам) доларів США, а [PERSON] зобов`язалася повернути вказані кошти в повному обсязі не пізніше 05.01.2023 року. 24.11.2022 року [PERSON] власноруч написала розписку, згідно якої передала право [PERSON] розпоряджатися майном, а саме частиною квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 08.01.2023 року позивачем направлено претензію відповідачу [PERSON] про повернення грошових коштів. 13.01.2023 року укладений договір дарування на частини квартири між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] (Обдаровувана), за яким, Дарувальник передала у власність, а Обдаровувана прийняла у власність (у дарунок) частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (справа № 361/490/23) позов задоволено, стягнуто кошти у розмірі 8 395 848,56 гривень, з яких: тіло позики 6900000,00 гривень, 3% річних 7373,00 гривень, пеня 108475,56 гривень, штраф 1380000,00 гривень. 27.01.2023 року постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 70853842 накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга\~статті 234 ЦК України). Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до частини четвертої\~статті 263ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України». У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). Очевидно, що з урахуванням аргументів касаційної скарги та змісту оскаржених судових рішень ключовим питанням на яке повинен надати відповідь касаційний суд є те, яким чином при позаконкурсному оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України). Касаційний суд зауважує, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що\~одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України) не допускається». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди)\~або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів ,збитків, шкоди),що набрало законної сили.\~Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). При розгляді справи встановлено, що після отримання претензії про повернення грошових коштів та до пред`явлення до суду у\~січні 2023 року\~позивачем позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, відповідач 13.01.2023 року відчужила шляхом дарування належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2023 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (справа № 361/490/23) позов задоволено, стягнуто кошти у розмірі 8\~395 848, 56 гривень. Проти позову [PERSON] не заперечувала та визнала його в повному обсязі. Аналіз наведених обставин дозволяє зробити висновок, що [PERSON] \~була обізнана про наявність заборгованості, яку визнала в повному обсязі, так само, як і визнала вказаний позов [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. За таких обставин очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника [PERSON] . Отже, встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору, оскільки всупереч принципу добросовісності [PERSON] відчужила спірну частину квартири, яка їй належала, Відповідачу [PERSON] задля унеможливлення звернення стягнення на майно боржника на виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваного договору є доведеними та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 3\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього\~Закону\~та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідача [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості, є похідною від позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що такі вимоги також підлягають задоволенню. Щодо судового збору. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2\~190, 14 грн., що підтверджується квитанцією, яка містяться в матеріалах справи. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те,\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню у\~повному обсязі,\~стягненню із\~відповідачів на\~користь позивача\~підлягаютьпонесені витрати на судовий збір у розмірі по 1\~073, 60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved