Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

Директор ТОВ «Факторинг партнерс», Сердійчук Я.Я. через систему «Електронний суд» звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.11.2021 між\~ТОВ «Мілоан»\~та\~ [PERSON] було укладено кредитний договір №4521848. Однак, 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг партнерс», укладено Договір факторингу №26-07/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Факторинг партнерс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Факторинг партнерс» приймає належні ТОВ «Мілоан» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024, ТОВ «Факторинг партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 80804,00 грн., з яких: ??20000,00 грн. - сума заборгованості за основним зобов`язанням тіло кредиту); ??62204,00 грн. сума заборгованості за процентами; 0,00 грн. сума заборгованості за пенею та/або штрафами 0,00 грн.; 600,00 грн. сума заборгованості за комісіями; 0,00 грн. сума інфляційних збитків; 0,00 грн. сума нарахованих 3%. ????Відповідачка не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит в строки, передбачені договором позики, в результаті чого представник ТОВ «Факторинг партнерс» звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. Ухвалою суду від 05.05.2025 даний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.66-67). 19.05.2025 до суду надійшла заява представника позивача Сердійчук Я.Я. про усунення недоліків по справі (а.с.68-71). Того ж дня, до суду надійшло клопотання представника позивача Сердійчук Я.Я. про витребування з АТ КБ «Приватбанк» наступної інформації: - чи було емітовано на ім?я [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) платіжну картку № [NUMBER] ; - виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) за 26.11.2025 з відображенням часу зарахування коштів, призначення платежу та відправника коштів; - щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за 26.11.2025. Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецьким О.Ю. від 30.05.2025 відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін 21.07.2025, запропоновано відповідачці протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачці\~п`ятиденний строк для подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів (а.с. 95-96). Крім того, вищевказаною ухвалою вказане клопотання представника позивача про витребування доказів від 19.05.2025 задоволено (а.с.95-96). Матеріали справи містять відповідь ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області №5188/5478 від 27.05.2025 згідно якої [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 07.07.1997 (а.с.94). 01.07.2025 до суду надійшла відповідь АТ КБ «Приватбанк» щодо інформації про емітовану картку на ім`я [PERSON] (а.с.104-105). 03.07.2025 до суду надійшов відзив на позов представника відповідачки адвоката Попової О.А. в якому вона зазначила, що згідно позовної заяви відповідачці надано кредит у сумі 20000,00 грн. погашень тіла кредиту здійснено не було тому заборгованість за тілом кредиту становить 20000,00 грн. Відповідно до заяви про усунення недоліків позивач зазначає, що ТОВ «МІЛОАН» здійснило нарахування процентів за період з 26.11.2021 по 25.12.2021 р. включно, всього за 29 днів, за ставкою 0.38% (76 грн./день). Нарахування процентів здійснювалось за 0.38% ставкою відповідно до п. 1.5.2. Договору в період з 26.11.2021 по 25.12.2021 р. (включно) (29 днів погодженого строку користування, потім нарахування здійснювались у зв?язку з пролонгацією, але не більше 60-ти днів). Отже, по завершенню 29 днів (з 26.11.2021 по 25.12.2021р.) погодженого сторонами строку користування кредитними коштами почалося підвищення процентної ставки до 5.00% відповідно до п.п. 1.6, 2.3.1.2 договору). 3 26.12.2021 по 23.02.2022 року (59 днів) відбулося прострочення виконання зобов?язання за Договором. Відповідно до цього, впродовж зазначеного періоду нарахування процентів здійснювалось за 5.00% ставкою (1000 грн./ день). Згідно Відомостей про щоденні нарахування та погашення заборгованість за відсотками складається з: - нарахування процентів згідно п. 1.5.2. Договору на суму - 2 204,00 грн (період нарахувань з 27.11.2021 року по 25.12.2021 року); - нарахування процентів згідно п. 1.5.3. Договору на суму - 60 000,00 грн (період нарахувань з 26.12.2021 року по 23.02.2022 року). Всього було нараховано відсотків на суму - 62 204,00 грн. Представник відповідачки адвокат Попова О.А. не погодилася з нарахованими відсотками по кредиту та вказала, що у кредитному договорі відсутній пункт 1.5.3 та нарахування відсотків за період з 26.12.2021 є незаконним. Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 кредит надається строком на 29 днів з 26.11.2021 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 25.12.2021. Згідно п. 1.6 Договору про споживчий кредит №4521848 стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п.2.3.1.2. кредитного договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. Натомість позивачем не надано доказів на підтвердження пролонгації строк кредитування, зокрема, доказів складання та доведення до Відповідачки оновлених графіків платежів передбачених п.п. 4.1..4.2. Договору про споживчий кредит №4521848. Таким чином, на думку представника відповідачки, відповідачка отримала кредит у сумі 20000,000 грн. на строк 29 днів із сплатою за користування кредитом 0,38% в день, що ставить 76,00 грн. в день. Отже, відповідачка забов`язана була сплатити відсотки у розмірі 2204,00 грн. Разом з тим, представник відповідачки зазначила, що вона також не погоджується з нарахуванням комісії за надання кредиту в розмірі 600,00 грн. Оскільки відповідно до умов Договору про споживчий кредит №4521848, що укладений між ТОВ « Мілоан» та Відповідачкою, кредитодавець надав відповідачці кредит на споживчі цілі, враховуючи призначення кредитних коштів, регулювання відносин сторін даного договору визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Ураховуючи, що надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплатою позичальником на користь банку. Встановлення Позивачем у п. 1.5.1. Договору комісії за надання кредиту у розмірі 3.00% від суми кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Так представник відповідачки вважає, що з відповідачки підлягає стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 22204,00 грн., з яких 20000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 2204,00 грн. нараховані відсотки по кредиту. Щодо розміру судових витрат позивача, представник відповідачки вказала, що не погоджується з вказаною сумою в розмірі 25000,00 грн. так як вважає її завищеною та не є належно обґрунтованою, що суперечить принципу розподілу судових витрат та просить відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Разом з тим, представник відповідачки надала розрахунок витрат відповідачки на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. (а.с.107-113). 21.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи (а.с.133-134). Крім того, 21.07.2025 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача Сердійчук Я.Я. в якій зазначила, що згідно п. 4.2. Договору, у разі прострочення позичальником зобов?язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв?язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов?язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6. Договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова Договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої пунктом 1.6. Договору. Обов?язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Щодо нарахування комісії представник позивача вказала, що відповідно до п. 2.4.1 Договору позичальник зобов?язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. Така комісія не є санкцією. Пунктом 1.5.1 за Договором також визначена комісія за надання кредиту в розмірі 3% відповідно від суми кредиту одноразово - 600,00 грн. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно частини 2 статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов?язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов?язання. Таким чином, сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов?язання за ставкою передбаченою пунктом 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 К України. Разом з тим, представник позивача зазначила, що перелік послуг за яку сплачується комісія чітко визначений договором: це комісія за видачу кредиту та комісія з пролонгацію договору. Також, така комісія не є щомісячною. Крім того, стосовно стягнення судових витрат на надання правничої допомоги представник позивача зазначила наступне. Сторона позивача вважає, що такі витрати є неспівмірними так як склад та розмір витрат, пов?язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Так, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги ТОВ «Факторинг партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу із позивача (а.с.137-142). Слухання справи призначено на 13.08.2025. 13.08.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи (а.с.151). 14.08.2025 до Савранського районного суду Одеської області надійшла заява представника позивача про уточнення відомостей щодо прізвища відповідачки (а.с.117). Крім того, того ж дня до суду надійшло клопотання позивача про витребування інформації у Подільського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області офіційні відомості щодо зміни прізвища [PERSON] (а.с.118 -119). Разом з тим, до суду надійшла заява представника позивача про уточнення позовних вимог з якої вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 82804,00 грн. з яких: 20000,00 грн. - сума заборгованості за основним зобов`язанням тіло кредиту); ??62204,00 грн. сума заборгованості за процентами; 0,00 грн. сума заборгованості за пенею та/або штрафами 0,00 грн.; 600,00 грн. сума заборгованості за комісіями; 0,00 грн. сума інфляційних збитків; 0,00 грн. сума нарахованих 3%. Крім того, представник позивача зазначила, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції а весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми, розмір яких встановлено договором (а.с.121-125). Слухання справи відкладено на 01.09.2025. 01.09.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідачки про долучення доказів до справи, а саме копію рішення суду по справі №512/80/25 про розірвання шлюбу, з якого вбачається що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.160). Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) Німченко А.Р. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) адвокат Попова О.А. позов не визнала просила відмовити у його задоволені в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з приписами статті 5 ЦПК України, встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 26.11.2021 між ТОВ «Мілоан»\~та\~ [PERSON] було укладено кредитний договір №4521848 (а.с.8-12). Відповідно до п.п. 1.2., 1.3 п. 1 Кредитного договору, ТОВ «Мілоан» надало кредит [PERSON] у розмірі 20000,00 грн. строком на 29 днів. З п.п.1.4 кредитного договору повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 25.12.2021. Підпунктом 1.5. кредитного договору встановлено загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 2804,00 грн. в грошовому виразі та 421.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальника за кредитом складає 22804.00 гривень. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов?язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п.1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань. Крім того, підпунктом 1.5.1. та 1.5.2 кредитного договору комісія за надання кредиту: 600,00 грн., яка нараховується за ставкою 3,00 відсотків від суми кредиту одноразово та проценти за користування кредитом: 2204,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,38 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с.8-12). З відомості про щоденні нарахування та погашення заборгованості по кредиту вбачається про: надання кредиту у сумі 20000,00 грн. 26.11.2021; сплату за нарахування комісії за управління та обслуговування кредиту у сумі 600,00 грн. (а.с.13). Згідно заборгованості за кредитним договором відповідно до якого фінансова послуга, а саме надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту станом на 09.04.2025 становить 82804,00 грн. (а.с.14). Згідно графіку платежів, що невід`ємною частиною до договору про надання фінансового кредиту №4521848 від 26.11.2021, вбачається, що загальна вартість кредиту становить 22804,00 грн. (а.с. 41). З паспорту споживчого кредиту вбачається, що сума наданого кредиту становить 20000,00 грн.; процентна стандартна (базова) ставка 5,00% за кожен день користування кредитом, тип процентної ставки фіксована, комісія за надання кредиту 600,00 грн., яка нараховується за ставкою 3.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Загальні витрати за кредитом 2804,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживає на ввесь період кредитування 22804,00 грн. Реальна процентна ставка становить 421,00 відсотків річних (а.с. 44). З анкети заяви вбачається, що відповідачка вказала свої особисті дані для надання їй кредиту ТОВ «Мілоан» (а.с.45). Матеріали справи містять правила надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (а.с.46-50). З довідки про ідентифікацію вбачається, що 26.11.2021 на номер +380967576138 відправлено одноразовий ідентифікатор J78539 (а.с.51). 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг партнерс», укладено Договір факторингу за №26-07/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає ТОВ «Факторинг партнерс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Факторинг партнерс» приймає належні ТОВ «Мілоан» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с.15-24). З платіжної інструкції №4480900005 від 26.07.2024 вбачається про отримання ТОВ «Мілоан» суми в розмірі 3310395,81 грн. за договором факторингу №26/07/2024 від 26.07.2024 (а.с.25). Матеріали справи містять акт приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 (а.с.26). З реєстру боржників вбачається, що у відповідачки існує заборгованість перед позивачем в сумі 82804,00 грн. (а.с.27-29, 31). Матеріали справи містять копію статуту ТОВ «Факторинг партнерс» та рішення №06/12/2023 (а.с.33-34, 37). Згідно квитанції ID платежу 1834486439 вбачається про ТОВ «Мілоан» 26.11.2021 о 18 годині 56 хвилин здійснило виплату на рахунок 516874*91 згідно кредитного договору №4521848 (а.с.52). В матеріалах справи міститься реєстр 1 22-04-2025 15932855 з якого вбачається про надсилання поштової кореспонденції відповідачці (а.с.63). З детального розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит вбачається, що відповідачка жодного разу не здійснювала погашення кредиту (а.с.73-86). Згідно з інформації АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-250617/88834-ЮТ від 22.06.2025 вбачається, що 26.11.2021 на ім`я [PERSON] на емітовану карту [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) надійшли кошти в сумі 20000,00 грн. Viplata zaima Miloan (а.с.104-105). Згідно відомостей ВОМІРМП УПРЕ ДМС в Одеській області №5188/1064 від 18.03.2025 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.94). Надаючи оцінку аргументам позивача, суд зауважує, що з підписанням зазначеного кредитного договору між сторонами виникли договірні відносини, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"). Банківський кредит будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність"). Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджується наявними у справі доказами, відповідачкою порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення коштів, тому суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення із відповідачки, як боржника, заборгованості за вказаним договором. Позивач взяті на себе за цим договором зобов`язання виконав у повному обсязі, надав кредитні кошти відповідачці. Однак, відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконувала, чим допустила заборгованість перед позивачем. За приписами пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до частини 1 статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Нормами частини 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини 1 статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно статті 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Нормою\~статті 639 ЦК України\~передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4\~статті 6\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно частинами 1, 2\~статті 6\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до\~статті 8 вказаного Закону, юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». За змістом\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним\~статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документу. Загальні правила\~щодо форми\~договору визначено\~статтею639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобов`язується вчасно повернути Кредит, сплатити відсотки за користування Кредитом в порядку, визначеному цим Договором. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в\~статті 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену\~статтею 204 ЦК України\~і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного між сторонами кредитного договору такий договір у розумінні статей\~11,\~509 ЦК України\~є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Всупереч умовам Кредитного договору відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснювала погашення кредитної заборгованості на рахунок попереднього кредитора ТОВ «Мілоан». Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно статті 548 ЦК виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором. Видами забезпечення виконання зобов`язання, в контексті статей 546, 549 ЦК України є неустойка у вигляді штрафу або пені. Відповідно до статті 611 ЦК України за порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України закріплено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] не виконала грошові зобов`язання за кредитним договором, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення боргів. На підставі частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вимоги частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України та приймаючи до уваги, що відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу якщо відповідач заперечує проти позову, то саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. З реєстру боржників від 26.07.2024 вбачається, що у відповідачки за кредитним договором №4521848 існує заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 82804,00 грн., з яких 20000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 62204,00 грн. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом; 600,00 грн. сума заборгованості за комісією за надання кредиту (а.с.27-29). Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України). Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. Отже, наданий позивачем витяг з реєстру боржників, що не містять будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості [PERSON] , яку відступив первісний кредитор, не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 в справі № 703/3063/18. Водночас, розрахунки заборгованості, сформовані самим позивачем не є документами первинного бухгалтерського обліку, є односторонніми арифметичними розрахунками стягуваних сум, які, відповідно, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15. Матеріали справи містять інформацію АТ КБ «ПриватБанк» стосовно рахунків [PERSON] вбачається про те, що в банку на ім`я відповідачки емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Крім того, банком надано виписку по зазначеному рахунку, з якої вбачається про зарахування коштів у сумі 20000,00 грн. 26.11.2021 (а.с.104). В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14 зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. Разом з тим, суд погоджується з твердженням представника відповідачки, що якщо кредит надавався відповідачці строком на 29 днів з 26.11.2021, то кінцева дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 25.12.2021. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика.Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу частини 1 статті 1048 ЦК України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України представником позивача не надано доказів на підтвердження пролонгації строку кредитування, зокрема, доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів передбачених п.п.4.1., 4.2 договору про споживчий кредит тому, нарахування відсотків за користування кредитом має здійснюватися саме в межах строку з 26.11.2021 25.12.2021. Таким чином, суд вважає, що у задоволені позовних вимог в частині нарахування відсотків первісним кредитором та ТОВ «Факторинг партнерс» після 25.12.2021 слід відмовити. Суд також погоджується з твердженням представника відповідачки щодо нарахування відсотків за користування кредитом у зв`язку з пролонгацією. Суд звертає увагу, що умовами договору не встановлено можливості пролонгації договору та нарахування відсотків після закінчення строку договору, таким чином нарахування відсотків після 25.12.2021 є безпідставними. Так, відповідно до пункту 1.3, 1.4 кредит надається строком на 29 днів з 26.11.2021 термін повернення кредиту 25.12.2021. Згідно пункту 1.6 Договору про споживчий кредит №4521848 стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п.2.3.1.2. кредитного договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів...Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. Натомість Позивачем не надано доказів на підтвердження пролонгації строку кредитування, зокрема, доказів складання та доведення до відповідачки оновлених графіків платежів передбачених п.п. 4.1., 4.2. Договору про споживчий кредит. Крім того, представник позивача у відповіді на відзив вказала, що згідно п. 4.2. Договору, у разі прострочення Позичальником зобов?язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв?язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов?язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6. Договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова Договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6. Договору. Обов?язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця. Таким чином, на думку представника позивача сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов?язання за ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 ЦК України. Суд погоджується з представником позивача щодо невиконання відповідачкою умов договору в частині погашення кредитної заборгованості в строк. Відповідно до статті 610\~ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, відповідно до статті 612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі\~статтею 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу статті 536 ЦК України вбачається, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нормою\~статті 625 ЦК України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2\~статті 625 ЦК України). Приписи статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, Верховний Суд в своїй постанові від 03 листопада 2020 року, справа №\~\~921/315/18 наголосив, що проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Разом з тим, представник позивача в своїй позовній заяві не просить стягнути з відповідачки ні інфляційні збитки, ні 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Суд не має права з власної ініціативи нараховувати відсотки за статтею 625 ЦК, оскільки такі відсотки є мірою відповідальності, яка застосовується лише за заявою кредитора. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України\~сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга\~статті 1050 ЦК України). Саме за це благо\~можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу\~позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до\~статті 1048 ЦК України. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже\~і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до\~статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~статті 1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін\~на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника\~обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Тому вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 20000,00 грн. Разом з тим суд встановив, що згідно пункту 1.5.2 кредитного договору нараховуються проценти за користування кредитом за ставкою 0,38 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с.8). Отже, за вищевказаним кредитним договором відповідачка зобов?язана сплатити відсотки у розмірі 2204,00 грн. (20000,00 грн. х 0,38% х 29дн.=2204,00 грн). Щодо нарахування комісії за управління та обслуговування кредиту та заборгованості за надання кредиту суд зазначає наступне. Представник відповідачки у відзиві на позовну заяву вказала, що не погоджується з твердженням позивача про стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту в сумі 600,00 грн., оскільки відповідно до умов договору про споживчий кредит №4521848, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою кредитодавець надав відповідачці кредит на споживчі цілі враховуючи призначення кредитних коштів, регулювання відносин сторін даного договору визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про споживче кредитування». Натомість представник позивача у своїй відповіді на відзив зазначила, що така комісія не є санкцією. Пунктом 1.5.1 за Договором також визначена комісія за надання кредиту в розмірі 3% відповідно від суми кредиту одноразово - 600,00 грн. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно частини 2 статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов?язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Свобода договору закріплена у статтях 6 і 627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статті 1048 та 1054 ЦК України, містять лише загальні норми щодо кредитування. В той же час, в частині третій статті 1054 ЦК України визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким законом в даному випадку є Закон України «Про споживче кредитування» (надалі за текстом - «Закон про споживче кредитування»), яким Позивач керувався, укладаючи та виконуючи в подальшому Кредитний договір. Відповідно, за загальним правилом в такому випадку у разі конкуренції норм загального законодавства (ЦК України) та спеціального законодавства (Закон України "Про споживче кредитування") у правовідносинах між учасниками цивільних правовідносин мають застосовуватись саме норми спеціального законодавства (Закону України "Про споживче кредитування" - в даному випадку). Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Отже, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Пунктом 1.5.1 договору передбачено сплату комісії 3 % від суми кредиту, яка дорівнює 600,00 грн., та яка нараховується одноразово за наданння кредиту. Разом із тим, частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Верховний Суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 в справі 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 КК України є обов?язком банку, виконання такого обов?язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов?язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов?язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об?єктивно надаються клієнту-позичальнику. Так, враховуючи наведене, вимога позивача про стягнення 600,00 грн. простроченої комісії за надання кредиту є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, а нарахування позивачем комісії за управління та обслуговування кредиту є незаконною. Отже, умови договору про нарахування позивачем разової комісії при видачі кредиту є нікчемними, а відтак, у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідачки комісії, пов`язаної з наданням кредиту, належить відмовити. Щодо розміру судових витрат позивача. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024, укладеного між адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Факторинг Партнерс», за умовами якого клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає доручення і бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (а.с.38-39); прайс з надання правничої допомоги (а.с.40); витяг з акту №7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 (а.с.42). Розділом 4 договору про надання правничої допомоги перебачено, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги. Із заявки про надання юридичної допомоги №231 від 01.03.2025 вбачається: що за надання усної консультації з вивченням документів, на яку витрачено 2 години - 4000,00 грн., за підготовку пропозиції, на яку витрачено 3 години - 6000,00 грн. та за складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду, на що витрачено 5 годин - 15000,00 грн. (а.с.42). Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом частин 4, 5 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: - надання усної консультації з вивченням документів \~2 години (4000,00 грн.); - підготовка пропозицій 3 години (6000,00 грн.); - складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 5 годин (15000,00 грн.) Всього витрачено 10 (годин) годин, що становить 25000,00 грн. Слід зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial