Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що 14.05.2013 між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та [PERSON] укладено договір №010/0219/82/0123334. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору шляхом особистого підписання договору та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. 30.11.2021 між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №114/2-47, відповідно до якого до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було відступлено право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №010/0219/82/0123334. 10.01.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір факторингу №10-01/2023, відповідно до якого до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було відступлено право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №010/0219/82/0123334. Відповідач свої зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Тому, позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість у розмірі 108\~480,87 грн. за договором №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013, судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. Ухвалою суду від 07.01.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 27 січня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме витребувати з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» для дослідження у судовому розгляді оригінали письмових доказів: договір №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 року із додатками; банківські виписки про одержання [PERSON] грошових коштів за договором №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013; розрахунок заборгованості за договором №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 року від АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК»; розрахунок заборгованості за договором №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 року від ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»; розрахунок заборгованості за договором №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 року від ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»; договір №114/2-47 від 30.11.2021 року укладеного між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» і ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» з додатками (включаючи Акт прийому-передачі документів за договором, та повідомлення боржника про уступку права вимоги); договір №10-01/2023 від 10.01.2023 року укладеного між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» із додатками: (включаючи Акт прийому-передачі документів за договором, та повідомлення боржника про уступку права вимоги); акт прийому-передачі реєстру боржників. Клопотання мотивоване тим, що відповідач ставить під сумнів відповідність поданих електронних копій їх оригіналам. Ухвалою суду від 02.07.2025 було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач до суду не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що не заперечує факт взаємовідносин з АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», але вважає їх закінченими в 2017 році, заборгованості перед банком не мав, кредитів у розмірі 71056,30 грн за вказаним договором чи іншими договорами не отримував. Також, зазначає, що до позовної зави не надано будь-яких фактичних доказів та розрахунків щодо виникнення боргу та нарахування відсотків. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути на свою користь з позивача витрати на правову допомогу в сумі 20\~000, 00 грн. Представником позивача було скеровано до суду відповідь на відзив, в якому зазначається, що в матеріалах справи наявні виписки по рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, здійснені як первісним кредитором, так і факторами. У розрахунку заборгованості чітко вказано з чого складається заборгованість, відповідно до умов договору. Відповідач тривалий час користувався кредитом, сплачував заборгованості по тілу та відсоткам, що вказує на визнання кредитних правовідносин, факту отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу зазначає, що розмір витрат є неспівмірним з обсягом послуг наданих відповідачу, є завищеним, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного провадження, є малозначною та типовою для представника відповідача. Також, до відзиву не додано детального опису наданих послуг, акт приймання-передачі виконаних робіт, докази оплати послуг. Зважаючи на зазначене, наполягає на задоволенні позовних вимог, а стосовно питання про стягнення витрат на правову допомогу на користь відповідача, вважає їх безпідставними, а їх розмір завищеним та необгрунтованим. Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, 14.05.2013 між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та [PERSON] укладено договір №010/0219/82/0123334 та Паспорт позики, шляхом його особистого підписання та видано платіжну картку до відкритого рахунку. Доказів на спростування факту укладення вказаного договору, паспорту позики та отримання кредитних коштів відповідачем не надано, питання щодо призначення ексчпертизи для встановлення справжності підпису відповідача на договорі суду заявлено не було. Згідно із частиною 1 статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі статтею 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 30.11.2021 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») укладено Договір факторингу №114/2-47, у відповідності до умов якого АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за Договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 114/2-47 від 30.11.2021, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло права грошової вимоги до відповідача за\~Договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013. 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступає ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за плату належні йому права грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі за Договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору № 10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло права грошової вимоги до відповідача за\~Договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013. Відповідно до п.16.1 Договору Банк у встановленому законодавством України порядку має право без згоди Клієнта відступити свої права вимоги за Договором будь-якій особі або обтяжити ці права іншим чином на умовах Договору. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем особисто було підписано кредитний договір, що свідчить про його повну обізнаність стосовно умов користування кредитними коштами та можливості відступлення іншим особам прав вимоги за договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до положень\~ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Стаття 513 ЦК України\~передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516\~ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України\~визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Як передбачено ч. 1\~ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України\~визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Як передбачено ч. 1\~ст. 1081 ЦК України\~клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». З огляду на зазначене, суд не бере до уваги доводи представника відповідача з приводу того, що [PERSON] не був повідомлений про відступлення прав вимоги за договором позики, який ним укладався з АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», тому не повинен був сплачуват заборгованість ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», з якими він не мав договірних відносин, оскільки відповідач, не спростувавши факт укладання договору позики, не надав підтвердження про відшкодування заборгованості ні первісному кредитору, ні наступним кредиторам. Щодо існування заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати факт укладення договору чи розмір існуючої заборгованості. Відповідно до умов Договору позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013, відповідач отримав кредит у сумі 50000,00 грн. Разом із цим, п. 5.1. Договору позики надає право позичальнику скористатися на умовах повернення та сплати відсотків недозволеним овердрафтом у сумі, що перевищує дозволені для списання суми на картковому рахунку. Факт користування відповідачем [PERSON] кредитними коштами та їх несвоєчасне повернення знайшов своє підтвердження у матеріалах справи, зокрема у виписці по картці за рахунком № [NUMBER] за період 14.05.2013 по 30.11.2021. Крім того, з наданого розрахунку заборгованості первісним кредитором АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» вбачається, що заборгованість на момент первинного відступлення права вимоги складала 71336,83 грн, з яких: 50000 грн - за кредитним лімітом, 21056,50 грн - за недозволеним овердрафтом, 280,33 грн - за процентами. Таким чином, враховуючи, що умовами договору було передбачено надання додаткових коштів, що перевищують розмір встановленого ліміту, суд вважає доведеним, що фактично тіло кредиту склало 71056,50 грн, даний розмір не змінювався новими кредиторами, що спростовує доводи представника відповідача про неотримання у користування такої суми кредитних коштів. Щодо строку дії договору та нарахування відсотків первісним кредитором та новими кредиторами суд зазначає наступне. Відповідно до умов Договору позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 строк позики складав 48 місяців (до 14.05.2017), з фіксованою процентною ставкою 36% річних. Відповідно до п.18.2 Договору договір набуває чинності з дати його укладання та діє до повного погашення клієнтом грошових зобов`язань за Договором, якщо інше прямо не передбачено Договором. Пунктом 9.3 Договору передбачено, що без укладання додаткових угод до Договору, Банк має право продовжити строк користування кредитом на той самий строк, за умови, що останній день строку користування кредитом Банк не отримав листа клієнта про відмову від продовження строку користування кредитом. Використання клієнтом за рахунок кредиту будь-якої суми коштів після продовження строку користування кредитом розглядається сторонами як згода клієнта на продовження строку користування кредитом. Так, з розрахунку заборгованості первісного кредитора АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» встановлено, що договір позики від 14.05.2013 двічи було пролонговано, та строк користування кредитом був продовжений до 14.05.2023. Доказів того, що відповідач звертався до первісного кредитора зі зверненням про відмову від продовження строку користування кредитом, як того вимагає п. 9.3. Договору, суду надано не було. Отже, суд вважає, що строк користування кредитом за договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 був продовжений після 14.05.2017 (строку встановленому в ньому) та фактично діяв до 14.05.2023. Згідно зі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Як було зазначено вище, Договором позики №010/0219/82/0123334 від 14.05.2013 було встановлено фіксовану процентну ставку 36% річних (п.1.3 Договору). Відповідно до п. 11.1 Договору за користування кредитом клієнт щомісячно зобов`язаний сплачувати банку проценти за ставкою, зазначеною у п. 1.3 Договору. Згідно з п. 11.8 Договору Клієнт зобов`язаний здійснити остаточне погашення кредиту та процентів за користування ним не пізніше дати закінчення строку користування кредитом, а у випадку подовження строку користування кредитом, передбачених п. 9.3. Договору - в останній робочий день строку користування кредитом. Враховуючи зазначене, оскільки суд встановив, що строк користування кредитом було пролонговано до 14.05.2023, то саме до цієї дати кредитор наділений правом нараховувати проценти та вимагати їх повернення. Пунктом 16.2 Договору встановлено, що у разі відступлення прав вимоги за Договором, новий кредитор набуває усі права та обов`язки Банку за Договором, що стосується умов кредитування, в повному обсязі, у тому числі право щодо повернення Кредиту, процентів за користування ним, неустойок. З наданих суду розрахунків вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал», незмінюючи розмір заборгованості за тілом кредиту здійснило нарахування відсотків в межах строку користування кредитом до 09.01.2023. ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», хоча і зазначає, що надає розрахунок на момент звернення з позовом до суду станом на 06.12.2024, але з самого розрахунку вбачається, що відсотки нараховано з 10.01.2023 по 13.05.2023 (включно), тобто в межах строку кредитування. Отже, суд вважає встановленим факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. Судом перевірено подані розрахунки та суд вважає такі розрахунки\~достовірними,\~арифметично правильними та такими, що відповідають\~вимогам чинного законодавства, доказів на спростування вказаних розрахунків відповідач суду не надав, що спростовує його доводи відносно необгрунтованості розрахунків первісного та нових кредиторів. Враховуючи зазначене, суд вважає, що у відповідача [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором, право вимоги за яким, на підставі\~договору факторингу\~перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Сума заборгованості відповідача перед ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» становить 108\~480,87 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 71056,50 грн та заборгованість за відсотками - 37424,37 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн підтверджуються: договором №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 Адвокатським Об`єднанням «Лігал Ассістанс»; заявкою №9 від 01.11.2024 про надання юридичної допомоги Адвокатським Об`єднанням «Лігал Ассістанс»; витягом з Акту №4 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22, зроблено висновок, про те, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких представник позивача витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу (правову) допомогу підлягають частковому задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, при цьому суд вважає, що позивачем не були дотримані критерії розумності їх вартості. Тому, на думку суду, розмір правничої (правової) допомоги має бути визначений у розмірі 7000,00 грн. З огляду на те, що позовна заява підлягає задоволенню, в силу п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вважає за неможливе стягнути з позивача заявлені представником відповідача витрати на надання правничої допомоги, та вважає, що такі витрати підлягають залишенню за відповідачем. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, зокрема і сплачений судовий збір, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: partial