Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 04.07.2025 до Малинського районного суду Житомирської області звернувся представник позивача адвокат Фещенко Роман Володимирович, який діє на підставі ордеру правової допомоги серії АМ №1138368 від 03.07.2025, , в обґрунтування якої зазначив наступне Позивачка, [PERSON] , перебувала у трудових відносинах із ТОВ «ВНП» з 22 березня 2023 року по 24 лютого 2025 року, працюючи на посаді оператора АЗС №37. При звільненні з роботи за угодою сторін відповідач не здійснив з нею належного розрахунку та не виплатив заробітну плату за листопад 2024 року лютий 2025 року у загальному розмірі 46 695,01 грн після утримання податків і зборів. Крім того, відповідач не виплатив грошову компенсацію за 37 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (13 днів за 2023 рік, 24 дні за 2024 рік) та компенсацію за 14 днів додаткової соціальної відпустки, гарантованої працівникам, які мають дітей віком до 15 років, оскільки у позивачки є малолітня дитина з інвалідністю. Позивач зазначає, що факт нарахування, але невиплати заробітної плати підтверджується довідкою ТОВ «ВНП» №0403/5 від 04.03.2025 року, а також банківською випискою з рахунку в АТ «Ощадбанк», на який відповідач перераховував заробітну плату. Останнє зарахування відбулося 05 грудня 2024 року. З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивачка зверталася до відповідача із заявою про виплату належних коштів, однак відповіді не отримала. Адвокатський запит, надісланий відповідачу, залишився без реагування. Державна служба України з питань праці у відповіді на звернення позивача підтвердила факт невиплати їй належних сум у розмірі 46 695,01 грн, що є порушенням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вимогами позову позивач просить стягнути з ТОВ «ВНП» на свою користь на свою користь заборгованість по заробітній платі 46 695,01 грн, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні (з 27.02.2025 по 03.07.2025) у розмірі 32 541,30 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки за 2023-2024 роки в розмірі за 37 календарних днів, компенсацію за 14 днів додаткової соціальної відпустки, гарантованої працівникам, які мають дітей віком до 15 років та відшкодувати понесені судові витрати. Явка сторін по справі: Представник позивача адвокат Фещенко Р.В. та позивач [PERSON] в судове засідання 08.09.2025 не з`явилися в матеріалах справи наявна заява від представника позивача про проведення розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, жодних заяв, клопотань щодо перенесення судового засідання чи поважність неявки в судове засідання від представник ТОВ «ВНП» до суду не надходило, 28.08.2025 на вимогу суду надав довідки про залишок невикористаної відпустки [PERSON] та нарахованої заробітної плати. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважність причин такої неявки, в порядку, визначеному статтею 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України, розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги\~ [PERSON] \~підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «ВНП» з 22 березня 2023 року по 24 лютого 2025 року на посаді оператора автозаправної станції №37. Звільнена з роботи за угодою сторін. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] .(а.с.18-24) Відповідно до довідок ТОВ «ВНП» №751 та №754 від 26.08.2025 року поданих на вимогу суду за [PERSON] обліковується нарахована, але невиплачена заробітна плата за період листопад 2024 року лютий 2025 року у розмірі 46 695,01 грн після утримання податків та зборів. Банківська виписка з рахунку АТ «Ощадбанк» підтверджує, що останнє зарахування заробітної плати на користь позивача відбулося 05 грудня 2024 року.(а.с.30-34) Також установлено, відповідно до довідки ТОВ «ВНП» №755 від 26.08.2025 за позивачем залишилася невикористаною щорічна основна відпустка: 13 календарних днів за 2023 рік та 24 календарних дні за 2024 рік з компенсацією в розмірі 17291,21 грн. Також на думку позивача 14 календарних днів додаткової соціальної відпустки, гарантованої працівникам, які мають дітей віком до 15 років, у зв`язку з наявністю у позивачки малолітньої дитини з інвалідністю, що підтверджується довідкою ТОВ «ВНП» «2/ж від 25.02.2025, свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 29.09.2022 року та медичним висновком №85/1 від 21.06.2024 року. На підтвердження наведених обставин позивачка подала до суду копії документів, виданих роботодавцем, банківську виписку, заяву до відповідача з вимогою про виплату належних коштів, адвокатський запит, який залишився без відповіді, а також лист Державної служби України з питань праці. У своєму листі №ЦЗ/1/451-ЗВ-25 від 01.04.2025 Держпраці підтвердила факт наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачкою у розмірі 46 695,01 грн та зазначила, що такі дії відповідача порушують трудові права працівника. Вказані обставини не були спростовані відповідачем, відзив на позовну заяву до суду не поданий. Позивачка також заявила вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Як убачається з матеріалів справи, в інтересах позивача діє адвокат Фещенко Р.В., з яким укладено договір про надання правової допомоги. На підтвердження понесених витрат до суду подано копію договору, акт виконаних робіт та квитанцію про сплату гонорару адвокату. Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, становить 5000,00 грн. Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України\~передбачено,\~що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 07.02.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Судом встановлено, що розмір заборгованості ТОВ «ВНП» по заробітній платі [PERSON] не виплачена за період листопад 2024 лютий 2025 в розмірі 46695,01 грн. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Відшкодування,\~передбачене статтею\~117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України,\~позивач не\~повинен доводити\~розмір майнових\~втрат,\~яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Згідно довідки про середньоденну заробітну плату її розмір становить 467,33 грн. Позивач просить стягнути середній заробіток за 90 днів затримки розрахунку. Абзацом 1 п. 8 Порядку, встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, отже 467,33 грн. * 90 днів = 42 059,70 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42059,70 грн без відрахування сум податків та зборів. Дана сума\~обрахована без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що узгоджується із роз`ясненнями, які надані судам у п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~оскільки справляння\~і сплата\~прибуткового податку\~з громадян\~є відповідно\~обов`язком\~роботодавця та\~працівника,\~суд визначає\~зазначену суму\~без утримання\~цього податку\~й інших\~обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині судового рішення. Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Статтею 73 КЗпП України: кожен працівник має право на щорічну основну відпустку тривалістю не менше 24 календарних днів. Відповідно до\~ст.\~79\~КЗпП України:\~зберігається право\~на невикористану\~відпустку,\~яка підлягає\~компенсації при\~звільненні.\~Невикористана відпустка\~зберігається до\~кінця наступного\~календарного року,\~після чого\~право на\~неї втрачається. ст. 10 Закону України «Про відпустки»: передбачають додаткову відпустку за дітьми-інвалідами 10 календарних днів на рік, яка не може бути перенесена на наступний рік після 31 грудня 2025 року. Відповідно до довідки ТОВ «ВНП» №755 від 26.08.2025 [PERSON] станом на 24.02.2025 року середня заробітна плата становить 467,33 грн та невикористана відпустка в розмірі 37 календарних дні. Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 37*467,33= 17291,21 грн. Позивач має право на компенсацію за 10 календарних днів додаткової відпустки за доглядом за дитиною-інвалідом, якщо вона не була використана до дня звільнення або до кінця 2025 року. Компенсація підлягає стягненню у день звільнення або на вимогу працівника наступного дня (ст. 47 КЗпП України). Виплата відшкодування відбувається без утримання податків і зборів, а її розмір визначається на підставі середньоденного заробітку. Отже, 467,33(середній заробіток)* 10 (календарних днів невикористаної відпустки по догляду за дитиною інвалідом)= 4673,30 грн (компенсація за невикористані дні відпустки). Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.133\~ЦПК\~України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8\~ст.\~141\~ЦПК\~України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до\~ст.\~137\~\~ЦПК\~України витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~За результатами\~розгляду справи\~витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В матеріалах справи наявні Договір про надання правничої допомоги від 20.02.2025, опис робіт (наданих послуг), Акт прийому-передачі наданих робіт (наданих послуг) на суму 5000,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved