Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат - Овчіннікова О. С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , політичної партії «Слуга народу» про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 січня 2025 року позивачу стало відомо про поширення [PERSON] публічно, в мережі інтернет на його особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» за посиланням [INFO] та аналогічний пост викладено ним в його телеграм-каналі за посиланням [INFO] , наступної інформації: «[INFO]!». Надалі, [INFO] , на офіційному веб-сайті політичної партії «Слуга народу», в розділі «Новини» з`явилася публікація аналогічного змісту (режим доступу: [INFO]. Так, публікація на сайті була розміщена під заголовком « [INFO]», після якого було розміщено фото [PERSON] та наступний текст (як уточнення до заголовку): «[INFO]». Така інформація, викладена [PERSON] в своїх постах в мережі фейсбук та Телеграм-каналі, а також відображена у публікації на сайті, як новина, поширена політичною партією «Слуга Народу», і стосується безпосередньо позивача, який займає посаду мера міста Києва, була викладена у формі тверджень, є неправдивою, що свідчить про її наклепницький характер. Зазначена інформація є очевидно негативною, та була поширена відповідачами, свідомо серед широкого загалу людей (мережі інтернет) виключно для максимальної дискредитації позивача, як очільника столиці, серед громадськості. Позивач вказує, що наведена про нього інформація абсолютно не відповідає дійсності, її розповсюдження порушує його особисті немайнові права, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством України, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі викладеного, просив задовольнити позов. Ухвалою судді від 07 травня 2025 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У червні 2025 року від представника [PERSON] - адвоката Калька Д. О. надійшли додаткові пояснення у справі, у яких сторона відповідача вказує про те, що інформація, розміщена ним у публічному дописі, є результатом власного аналізу відомостей про діяльність позивача, які на момент публікації були доступні з відкритих джерел. Відповідач самостійно оцінив ці факти, співставив їх і сформував висновок, який було викладено у формі допису. У червні 2025 року представник [PERSON] - адвокат Калько Д. О. подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указував на те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що допис (публікація) [PERSON] від 07 січня 2025 року на його особистій сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» та особистому Телеграм-каналі завдала діловій репутації позивача конкретної шкоди, змінила ставлення до нього в суспільстві або спричинила інші наслідки. У червні 2025 року представник політичної партії «Слуга народу» - адвокат Павлюк А. В. подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указував на те, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів на підтвердження своїх доводів. Поширення отриманої інформації політичною партією «Слуга народу» на веб-сайті були зроблені із зазначенням автора інформації та є оціночними судженнями [PERSON] , які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, а не твердженням. Таким чином, інформація зазначена [PERSON] є результатом його власного аналізу відомостей про діяльність «мера Києва», як посадової особи та суб`єкта владних повноважень, які на момент публікації були доступні з відкритих джерел (наприклад офіційні звіти, фотографії, дати перебування в різних країнах тощо). Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись із точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі всієї інформації, отриманої з різних джерел. У серпні 2025 року представник [PERSON] - адвокат Овчіннікова О. С. подала до суду висновок лінгвістичної експертизи, у якому надана правова оцінка поширеній відповідачами інформації. У серпні 2025 року представник [PERSON] - адвокат Калько Д. О. подав до суду відповідь на висновок експертизи № 056/124 від 27 червня 2025 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року закінчено підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. У вересні 2025 року представник [PERSON] - адвокат Калько Д. О. подав до суду письмові пояснення, у яких вказує на те, що поширена відповідачами недостовірна інформація про позивача, об`єктивно формує суспільний осуд позивача не лише як посадової особи, яка була наділена мандатом довіри територіальної громади, але як і громадянина (адже, в умовах воєнного стану конституційним обов`язком кожного, незалежно від займаної посади, місця перебування та роду професійної діяльності), - є захист територіальної цілісності та суверенітету держави. Спірна ж інформація (про відсутність будь-якої користі для захисників та захисниць при здійсненні позивачем закордонних відряджень, ще і за кошти громади), фактично створює помилкове уявлення про ухилення позивача від виконання такого обов`язку що, тим самим, порушує честь позивача саме як громадянина. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] - адвокат Калько Д.О. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши доводи сторони позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд установив, що [INFO] [PERSON] публічно, в мережі інтернет на його особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» за посиланням [INFO] та аналогічний пост викладено ним в його телеграм-каналі за посиланням [INFO] наступної інформації: « [INFO]!». Надалі, [INFO] , на офіційному веб-сайті політичної партії «Слуга народу», в розділі «Новини» з`явилася публікація аналогічного змісту (режим доступу: [INFO]. Так, публікація на сайті була розміщена під заголовком « [INFO]», після якого було розміщено фото [PERSON] та наступний текст (як уточнення до заголовку): «[INFO]». Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що викладена [PERSON] в своїх постах в мережі фейсбук та Телеграм-каналі, а також відображена у публікації на сайті, як новина, поширена політичною партією «Слуга Народу» є недостовірною, не відповідає дійсності, має наклепницький характер, а отже, негативно впливає на честь і гідність позивача та завдає шкоди його діловій репутації. Відповідно до висновку експерта № 056/124 від 27 червня 2025 року за результатами проведення лінгвістичної експертизи, проведеної за клопотанням позивача: допис [PERSON] , оприлюднений у соціальній мережі [INFO] містить інформацію, що може бути принизливою для честі й гідності мера [PERSON] і завдавати шкоди його діловій репутації. Зазначену інформацію, виражено у формі тверджень. Статтею 28 Конституції України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з положеннями статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України. Відповідно до частини шостої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 у пункті 5 зазначено, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно з положень частин 1-3 статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом частини першої статті 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як вбачається з пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до частини першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17 липня 1997 року). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки. Натомість висвітлена відповідачами інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскількиу тексті публікації використано оціночні судження, а саме критична оцінка подій, як-тозакордонні відрядження посадовців Київської міської ради та наступне використання державних коштів. Суд також звертає увагу на той факт, що, позивач перебуває на високій посаді (міський голова м. Києва), яка була і наразі є публічною, і в силу свого статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку, співробітників, громадськості та медіа. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. З інформації зазначеної відповідачами, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. При цьому слід зазначити, що суд не бере до уваги висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи№ 056/124 від 27 червня 2025 року, у якому надана правова оцінка опублікованій відповідачами інформації, оскільки здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень належить до виключної компетенції суду. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України. З огляду на відмову у позові, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed