Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказу є, що у вересні 1985 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання відповідач навчався в м. Києві та мешкав разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Однак, спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та згоди між подружжям щодо виховання дітей, фінансових питань і побуту. У вересні 1993 року подружжя остаточно припинило спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні відносини. На той час відповідач завершив навчання в Україні та виїхав з м. Києва. Зі слів спільних знайомих, відповідач створив нову сім?ю. У 1998 році, після тривалої відсутності будь-яких контактів із відповідачем, позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Судове рішення про розірвання шлюбу було ухвалено в червні 1998 року. У рішенні суду зафіксовано, що спільне проживання, ведення господарства та подружні відносини між подружжям припинилися у вересні 1993 року. 26 червня 1995 року позивач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач жодним чином не брав участі у придбанні спірної квартири, утриманні та експлуатації. Також він ніколи не мешкав у цій квартирі та не був зареєстрований за цією адресою. Позивач стверджує, що грошові кошти сплачені нею за спірну квартиру, належали виключно їй, оскільки були нажиті під час роздільного проживання з відповідачем. Таким чином, вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 відкрито загальне провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 19.03.2025 занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суду не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказах. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні допитані свідки. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що з вересня 1993 року сторони перестали підтримувати шлюбні відносини, перестали проживати разом та вести спільний побут. На той момент відповідач закінчив навчання та виїхав з м. Києва. Позивач через п`ять років після того як фактично припинила відносини з відповідачем самостійно придбала квартиру за особитсі кошти. Заслухавши пояснення представника позивання, пояснення свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 вересня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 03 червня 1998 року у справі №-195/98 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Згідно тексту судового рішення сторони припинили шлюбні відносини з вересня 1993 року, проживають за різними адресами і в різних державах. 26 червня 1995 року між підприємством «Моноліт» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . З відповіді Першої київської державної нотаріальної контори від 26.12.2024, надати копії документів заяв, документів, що посвідчують покупця, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу від 26.06.1995 квартири [ADDRESS] неможливо, у зв`язку з їх відсутністю. Відповідно до Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентиризації» (КП КМР «КМ БТІ») від 29.04.2024, згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 1-ю Київською державною нотаріальною конторою 26.06.1995, № 11-3465. Дата проведення реєстрації в Бюро 03.07.1995 за реєстровим № 38969. Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 104/22-29 від 15.01.2025, відповідно до наявної картотеки з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: [ADDRESS] за період з 01.06.1995 по 31.12.2008 були зареєстровані: [PERSON] , з 28.11.1995 по 24.12.2002, та з 25.05.2004 по 18.11.2008; [PERSON] з 25.05.2004 по 18.11.2008; [PERSON] з 28.11.1995. Як вбачається зі свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », та по батькові на « [PERSON] ». Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на наведене, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку Аналогічні положення містить ст. 60 СК України. Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 22 КпШС України або ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У п. 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 03 червня 1998 року у справі №-195/98 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що сторони у справі 5 років до розірвання шлюбу не проживають разом, не підтримують спільні відносини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 червня 1995 року позивач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На вимогу вказаної норми законодавства відповідач не спростував ті обставини, що спірна квартира була придбана позивачем за рахунок спільних коштів подружжя, а не особисто нею за власні кошти. Судом встановлено, що сторони 5 років до розірвання шлюбу разом не проживали, не підтримували шлюбно-сімейні відносини. Відповідач виїхав за межі України. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 травня 2019 року по справі № 234/3341/15-ц дійшов висновку, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Судом встановлено, що відповідач майже 30 років не приймав участі в утриманні спірної квартири. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. З урахуванням того, що спірна квартира була придбана позивачем під час роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу з 1993 року по день розірвання шлюбу 03 червня 1998 року, за особисті її кошти, беручи до уваги, що відповідач майже 30 років не бере участі в утриманні спірної квартири, та враховуючи недоведеність протилежного, суд вважає правильним позовні вимоги задовольнити. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

Outcome: approved