Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

05\~серпня 2024\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до\~відповідача Дніпровської\~міської ради,\~визначивши третьою\~особою Третю\~дніпровську державну\~нотаріальну контору,\~із вимогами\~про визнання\~права власності\~в порядку\~спадкування за\~законом (том 1, а. с. 1-4, 119-122 та на звороті). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] померла його рідна тітка [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , яке належало останній на підставі договору купівлі продажу від 17 березня 1974 року, посвідченого Першою Дніпровською нотаріальною конторою та договору купівлі-продажу від 22 листопада 1976 року, посвідченого 3-ю дніпровською державною нотаріальною конторою. Стверджує, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] був її рідний брат, батько позивача [PERSON] , який 06 грудня 2019 року звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після чого була відкрита спадкова справа № 715/2019. Натомість, 10 лютого 2020 року нотаріусом видано йому відмову у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини, оскільки він не був зареєстрований у спірному домоволодінні на день смерті його сестри [PERSON] . Вказує, що спочатку спірне домоволодіння було спільно придбане [PERSON] та його сестрою [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 1974 року, а потім його батько переоформив право власності на належну йому частку спірного домоволодіння на свою сестру [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 22 листопада 1976 року. При цьому зазначає, що батько був зареєстрований у спірному домоволодінні до 2000 року, що підтверджується домовою книгою, але потім дійсно змінив місце реєстрації. Однак, за рік до моменту смерті сестри постійно проживав разом з нею, здійснював догляд за сестрою, після смерті сестри залишився проживати у спірному домоволодіння та проживав там до своєї смерті, тобто до [INFO] . Тому вважає, що його батько фактично прийняв спадщину, але не встиг оформити своїх спадкових прав (звернутися до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування), тому що з 2020 року тяжко хворів, а [INFO] його батько помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вищевказаний спірний будинок. Стверджує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Вказує, що він звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті батька, після чого була відкрита спадкова справа № 160/2024. 16 травня 2024 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, але отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, з тих підстав, що його батьком заява про прийняття спадщини у встановлений законом строк до 07 квітня 2013 року після смерті його сестри не подавалося, а сам він є спадкоємцем п`ятої черги після смерті його тітки. При цьому, у постанові зазначено, що станом на 16 травня 2024 року крім [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, відмову від прийняття спадщини або видачу свідоцтва про спадщину після померлої [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори ніхто не звертався. Стверджує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька, який фактично прийняв спадщину у вигляді вищевказаного житлового будинку, але не встиг оформити своїх спадкових прав, та є спадкоємцем першої черги за законом. Більш того, вважає, що він є єдиним спадкоємцем після померлої тітки [PERSON] . Стверджує, що він з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд, а тому його права підлягають судовому захисту. З цих підстав, прохає суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху (том 1, а. с. 117 та на звороті), позивачу надано термін на усунення недоліків. 28 серпня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 12 серпня 2024 року,позивачем усунуто (том 1, а. с. 119-122 та на звороті). Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 20 хвилин 09 жовтня 2024 року (том 1. а. с. 127). 09 жовтня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача ДМР Боговенко С.Ю. (том 1, а. с. 144-147), в яких вона вимоги позовної заяви не визнає, проти її задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що батько позивача був єдиним спадкоємцем після смерті його сестри [PERSON] , але йому відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини. Вказує на те, що батько позивача звернувся до нотаріуса через 7 років, після смерті його сестри. Таким чином, вважає, що оскільки [PERSON] не прийняв спадщину від своєї сестри на спірне домоволодіння, то і позивач не може її прийняти. Також вказує на те, що позивачем не зазначено у позові після кого він прохає суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом. З цих підстав, прохає суду у задоволенні позовним вимог відмовити у повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 20 січня 2025 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (том 1, а. с. 223-225). У судовому засіданні представниця позивача адвокатка Мисечко К.О., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представниця ДМР [PERSON] , позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення не заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 160). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 жовтня 2012 року. За життя [PERSON] , на підставі договору купрі-продажу від 20 листопада 1976 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори за реєстром № 1-4463 (том 1, а. с. 193-194 та на звороті) та, на підставі, договору купрі-продажу від 17 березня 1974 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-2570 (том 1, а. с. 195-196 та на звороті), зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР за реєстровим № 111 в реєстровій книзі № 330, на підставі приватної власності належав будинок [ADDRESS] . 06 грудня 2019 року [PERSON] , звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою № 2031 про прийняття спадщини за законом після смерті його сестри [PERSON] (том 1, а. с. 186). 10 лютого 2020 року [PERSON] , звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою № 209 про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті його сестри [PERSON] (том 1, а. с. 204 на звороті). 10 лютого 2020 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлої [INFO] його сестри [PERSON] , зокрема з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк (до 07 квітня 2013 року) він із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, а доказів на підтвердження факту прийняття ним спадщини, у нотаріальній конторі відсутні. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 вересня 2023 року (том 1, а. с. 166). 25 березня 2024 року позивач звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою № 370 про прийняття спадщини за законом після смерті його батька [PERSON] (том 1, а. с. 163). 16 травня 2024 року [PERSON] , звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою № 654 про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті його батька [PERSON] (том 1, а. с. 179). 16 травня 2024 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлого [INFO] його батька [PERSON] , зокрема з тих підстав, що факт прийняття [PERSON] спадщини після померлої [PERSON] , яка є власником спадкового майна, ані поданою заявою, ані сумісною реєстрацією спадкодавця та спадкоємця не підтверджується. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст.\~1216\~ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217\~ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст.\~1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст.\~1261\~ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею ст.\~1262\~ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] є сином [PERSON] , який є рідним братом [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до\~вимог ст.\~328\~ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , зокрема з тих підстав, що факт прийняття останнім спадщини після померлої [PERSON] , яка є власником спадкового майна, не підтверджується ані поданою заявою, ані сумісною реєстрацією спадкодавця та спадкоємця. Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 10 лютого 2020 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлої [INFO] його сестри [PERSON] , зокрема з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк (до 07 квітня 2013 року) він із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, а докази на підтвердження факту прийняття ним спадщини у нотаріальній конторі відсутні. З огляду на викладене суд, зважаючи на те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), при цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, натомість спадкодавець [PERSON] за життя не набув права власності на спірне домоволодіння, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed