Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позов аргументовано тим, що сторони з 31.05.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.02.2025 шлюб між ними розірвано. Відповідачка два роки не спілкується з дитиною, постійно змінює місце проживання і на даний час її місце проживання невідоме. [PERSON] навчається у Світанківській гімназії Лосинівської селищної ради у 2 класі. За час навчання [PERSON] жодного разу не бачилась із дитиною, не відвідувала її за місцем проживання та навчання. Відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, дитина перебуває на повному утриманні позивача і проживає з його батьками, оскільки позивач проходить військову службу за контрактом у ЗСУ. Ухвалою судді 07.04.2025 відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 13.06.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи засобами поштового зв`язку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання згідно із п. 4 ч. 8 ст.128 ЦПК України. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Враховуючи, що відповідачка згідно ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомлена, відзив не подала, причини неявки в судове засідання не повідомила, суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що від позивача не надійшло заперечень проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Встановлено, що сторони з 31.05.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.02.2025 розірвано (а.с.10). Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Згідно витягу з реєстру Лосинівської територіальної громади від 16.11.2023, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 5). Як зазначено у довідці від 27.01.2025 та характеристиці від 24.01.2025 Світанківської гімназії Лосинівської селищної ради Ніжинського району, [PERSON] навчається у 2 класі гімназії, позитивно характеризується класним керівником, виховується батьком, бабою та дідом, з матір`ю спілкується доволі рідко, присутність матері у житті дочки є періодичною (а.с. 6, 11 зворот). Актом обстеження умов проживання №8 від 12.02.2025, складеного за дорученням органу опіки та піклування представниками Лосинівської селищної ради Ніжинського району встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає разом з батьком [PERSON] , дідом [PERSON] та бабою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де створено задовільні умови для проживання дитини: є окрема дитяча кімната, місце для навчання та відпочинку, дитина забезпечена необхідним одягом та продуктами харчування. Батько дитини [PERSON] перебуває на військовій службі, а коли знаходиться вдома, то добре відноситься до дочки. Зі слів [PERSON] , дитина знаходиться на повному утриманні батька (а.с.3 зворот). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лосинівської селищної ради Ніжинського району, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лосинівської селищної ради від 27.02.2025 №58, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що остання довгий час не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, не займається вихованням та доглядом, що свідчить про її самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Дитина знаходиться на повному утриманні та догляді батька [PERSON] (а.с.4). Свідок [PERSON] надала показання, що є матір`ю позивача і бабою дитини. Колишня невістка, яка є відповідачкою по справі, не бере участі у вихованні дитини. Так, в останні роки дитина проживає за адресою [ADDRESS] , та фактично виховує дитину [PERSON] , який проте часто буває у відрядженнях по службі, а тому виховкує дитину і вона зі своїм чоловіком, як баба і дід. За останні роки відповідачка зустрічалася з дитиною на перший дзвоник у першому класі, ще один раз у школі, та востаннє 19.03.2025. Інтересу чи турботи до дитини та її долю не виявляє, участі в її житті не бере, як і в утриманні дитини. При цьому, жодних перешкод відповідачці у спілкуванні з дитиною ніхто не чинив. Свідок [PERSON] , надав показання, що є рідним братом позивача, часто приїздить до батьків і йому відомо, що відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні дитини, з нею майже не спілкується. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, що ратифікована Україною 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20.11.1959. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16.07.2015, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку засобом захисту прав дитини, і з іншого, заходом впливу на батьків, які не виконують свої батьківські обов`язки щодо дитини, а тому є крайнім заходом впливу на цих осіб. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до п.п. 15 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 638/6919/16-ц). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 року у справі № 344/6374/18, від 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, від 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду: від 28.02.2024 у справі N 303/4697/22, провадження N 61-16164св23, від 12.02.2024 у справі N 202/1931/22, провадження N 61-14340св23, від 07.02.2022 у справі N759/3554/20, провадження N 61-1544св21. Однак, у поданих суду документах навіть не було відображено думку дитини, у зв`язку з чим суд вимушений був вдатися до заслуховування її думки безпосередньо у судовому засіданні попри її вік і пов`язані з цим несприятливі фактори. Приписами ч. 5, ч. 6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду: від 15.11.2023 у справі N 932/2483/21, провадження N 61-5203св23, від 10.11.2023 у справі N 401/1944/22, провадження N 61-10115св23, від 07.02.2022 у справі N 759/3554/20, провадження N 61-1544св21, від 26.07.2021 у справі N 638/15336/18, провадження N 61-13690св20). Виходячи із положень ч. 6 статі 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, такий висновок має рекомендаційний характер. При цьому, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків, тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Приймаючи до уваги наведене вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Як вбачається з матеріалів справи, дитина сторін фактично проживає з батьками позивача та позивачем. Відповідачка певний час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, належним чином не приймає участь у її вихованні, однак вказані обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідачки батьківських прав без її попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу, адже матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що змінити поведінку відповідачки у кращу сторону неможливо. Так, згідно з характеристикою від 24.01.2025 Світанківської гімназії Лосинівської селищної ради відповідачка хоча і рідко, але спілкується з дитиною, попри періодичність але її присутність у житті дочки наявна. Крім того, висновок органу опіки та піклування оцінений судом у сукупності з іншими доказам та підтверджує відсутність правових підстав для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Зі змісту самого висновку органу опіки та піклування Лосинівської селищної ради слідує, що при спілкуванні з працівником служби у справах дітей відповідачка зазначала, що хоче бути разом з дитиною, посилалася на ряд перешкод, як то робота в іншому місті, зайнятість. Малолітня [PERSON] у судовому засіданні чітко не висловила думку по суті позовних вимог. Пояснила, що хоча і давно, але спілкувалася з матір`ю, у першому класі мати цікавилася про її успішність у школі. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачка вживає наркотичні засоби або психотропні речовини, притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосувала насильство щодо дітей чи негативно впливає на духовний, фізичний її розвиток. Повідомленні свідками відомості про зловживання відповідачкою алкоголем не підтверджені іншими засобами доказування. Відсутні дані про притягнення її до відповідальності, наприклад за ст. 178 КУпАП. У справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, достатні попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справ відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її матері. Позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили, що змінити поведінку відповідачки у кращу сторону неможливо. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed