Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить: -Визнати недійним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено 12.01.2018 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б. за реєстровим № 1-39. - Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , здійснений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б., номер запису про право власності 24367180 від 12.01.2018 року Також просить стягнути судові витрати. Позов мотивований таким. 01.06.2016 року між позивачем та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири (далі - Договір 1) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.4 Договору 1 за домовленістю сторін продаж вчинено за 6000 (шість тисяч) доларів США, які отриманні [PERSON] повністю до підписання договору.Відповідно до п.7 Договору 1 нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу повинно було відбутись у строк до 10.06.2016 року. \~ \~ \~ \~Однак, у зв`язку із втратою [PERSON] правовстановлюючого документу на квартиру нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу у зазначений строк не відбулось. 10.06.2026 року між позивачем та [PERSON] було укладено усно договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в розмірі 8 000 (вісім тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути до 01.10.2016 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] було надано розписку у присутності свідків про отримання грошових коштів. Позичені [PERSON] кошти у зазначений термін повернуті не були, останній перестав виходити на зв`язок, ігнорував звернення позивача та уникав зустрічей. 20.09.2017 року позивачу випадково стало відомо, що [PERSON] 06.10.2016 рокупомер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями після померлого [PERSON] були відповідач 1 та відповідач 2, син та донька. 20.09.2017 року позивач звернувся до ПН ХМНО Черкашиної Н.І. з претензією до спадкоємців [PERSON] , померлого [INFO] про повернення боргу спадкодавця. ПН ХМНО Черкашиною Н.І. було повідомлено позивачу, що спадкова справа, після померлого [INFO] [PERSON] , заведена ПН ХМНО Ноздрачовою Т.Е. за № 2/2017, куди й було направлено претензію позивача відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. за№ 296/5. У той же день, 20.09.2017 року позивачем було додатково направлено вимогу кредитора відповідачу 1 та відповідачу 2 по справі (спадкоємцям померлого) за відомими та можливим адресами проживання ( [ADDRESS] : накладна № 000463 та № 000464 ) (Миколаївська область, Березнегуватий район, с. Новоукраїнка: накладна № 000457 та № 000465) , що підтверджується копією зазначених накладних. 29.09.2017 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області було направлено позовну заяву про стягнення боргу кредитором спадкодавця, подану до відповідача 1 та відповідача 2, [PERSON] та [PERSON] . Разом із позовом було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/6 частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] та на 1/6 частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , в межах ціни позову. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30.10.2017 року було відмолено у забезпеченні позову. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27.11.2017 року справу було направлено за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.12.2017 було прийнято до провадження справу та відкрито провадження у справі. Відповідач 1 та відповідач 2 декілька років виходили на зв`язок з позивачем, не відмовлялись від боргу, запевняли позивача, що борг буде ними повернуто. Однак навесні 2021 року відповідач 1 та відповідач 2 зникли зі зв`язку, змінили номери мобільного зв`язку, стали уникати позивача. У зв`язку з чим, позивач вимушений був звертатись за їх можливими адресами проживання ( [ADDRESS] та Миколаївська область, Березнегуватський район, с. Новоукраїнка). Ні за одною адресою позивач не застав відповідача 1 та відповідача 2, однак за адресою: [ADDRESS] позивачу повідомили сусіди, що у вказаній квартирі досить тривалий час ніхто не проживає і наскільки їм відомо квартира була відчужена, оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] декілька років ніхто не бачив. 13.01.2022 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Черкашиної Н.І. для отримання інформаційної довідки щодо успадкованої відповідачем 1 та відповідачем 2, квартири. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 294463775 від 13.01.2022 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.01.2018 року Державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б. за реєстровим № 1-39. Тобто, 12.01.2018 року відповідач 1 та відповідач 2 у справі дійсно здійснили відчуження квартири [ADDRESS] , уклавши з відповідачем 3, [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири. Із викладених обставин вбачається, що відповідач 1 та відповідач 2 відчужуючи квартиру ввели в оману нотаріуса, оскільки останнім було відомо про наявний спір, про заборгованість їх померлого батька перед позивачем, а також було відомо про їх обов`язок щодо виконання боргових обов`язків спадкодавця, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу укладений з метою уникнення виконання зобов`язання щодо сплати боргу. Крім того, як стало відомо відчуження квартири відбулось за 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, тобто нижче ринкової вартості квартири, що може свідчити про те, що даний договір є фіктивним, укладеним з метою уникнення відповідачами виконання зобов`язання щодо сплати боргу, оскільки вказана у договорі вартість (ціна) є заниженою, у зазначеній квартирі новий власник не проживає, фактично відповідач 1 та відповідач 2 не передали квартиру покупцеві (відповідач 3 ), тобто реально не настали правові наслідки правочину. відчужуючи квартиру [ADDRESS] відповідач 1 та відповідач 2 були обізнані про невиконане ним грошове зобов`язання за договором позики, після померлого [INFO] , батька, [PERSON] в розмірі 14 000 доларів США. Разом з тим, позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 14 000 доларів США, провадження у справі відкрите 31.10.2017 року. 12.01.2018 року відповідач 1 та відповідач 2 за договором купівлі-продажу відчужили належну їм квартиру за 50 000 гривень. Перехід права власності на вказану квартиру через два місяці після відкриття провадження у справі про стягнення з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та [PERSON] договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця. З огляду на викладене, вважаємо, що відповідач 1 та відповідач 2 , які відчужили майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу після пред`явлення до їх позову про стягнення заборгованості, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржників. Крім того, слід зауважити, що відповідач 1 та відповідач 2 на протязі трьох років вводили позивача в оману, підтримуючи зв`язок з останнім, заздалегідь знаючи про відчуження ними майна та встановленим строком позовної давності на оспорювання правочину терміном у три роки. Саме після спливу трьох років відповідач 1 та відповідач 2 зникли зі зв`язку. Позивач 19.01.2022 року звернувся до суду із зазначеним позовом. Справа перебувала у судді Прохоренко В.В., що вбачається з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2022 року. У зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2024 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2024 року, матеріали цивільної справи 08.02.2024 року передані на розгляд судді Зуб І.Ю. 18.06.2024 року згідно реєстру вхідної кореспонденції судді передано заяву про усунення недоліків. 19.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Відповідач [PERSON] подав відзив в якому позов не визнав. Відзив мотивований наступним. 12.01. 2018 року відповідач за свої власні кошти, а саме 8 тисяч доларів СІ1ІА купив квартиру [ADDRESS] . ( копія договору та розписки про отримання грошей надаються). Будинок [ADDRESS] одноповерховий і квартира [ADDRESS] знаходилась на земельній ділянці у загальному дворі. Цю квартиру як старе майно і як власник відповідач зніс і побудував за свої кошти на цій земельній ділянці двох поверховий будинок. З 12.01.2018 року до теперішнього часу у новому, двоповерховому будинку на дві квартири [ADDRESS] мешкали будівельники разом відповідачем. На цей час і під час будівництва мешкаючи у м. Херсоні, позивач не міг не знати що квартира продана і відповідач, як новий власник зніс цю квартиру і побудував новий, двоповерховий будинок. З позовною заявою до Херсонського міського суду Херсонської області [PERSON] звернувся 17.01.2022 року, а саме більше тривалістю у три роки. Вказує про пропуск строку позовної давності. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся, подав заяву про проведення розгляду у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та застосувати строк позовної давності. Підтримав відзив, з підстав, в ньому зазначених. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив не подавали, заяв та клопотань від них не надходило. Суд, заслухавши повивача, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.01.2018 року, [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 Договору, продаж здійснено за 50000,00 грн., з урахуванням коштів, які були сплачені Покупцем до посвідчення договору за домовленістю сторін, та які «Продавці» вважають вигідними для себе. Відповідно до п. 5 Договору, Продавці стверджують, що вказана квартира на момент укладення договору нікому іншому не належить, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі і під забороною (арештом), податковою заставою не перебуває. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Гудимою О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1-39. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 294463775 від 13.01.2022 року право власності на підставі вказаного договору на кв. [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . Позивачем долучено до матеріалів справи копії вимог кредитора на ім`я [PERSON] , [PERSON] , щодо укладення між позивачем та батьком відповідачів - [PERSON] попереднього договору купівлі-продажу квартири 01.06.2016 року та отриманням їх батьком 6000,00 дол. США за даним договором, які не були повернуті. Позивачем долучено до позову примірник позовної заява до [PERSON] , [PERSON] та заяви про забезпечення позову від 29.09.2017 року про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Також долучено роздруківку з реєстру судових рішень, ухвали у справі № 470/610/17 від 20.12.2017 року про відкриття провадження, та ухвали у справі № 470/610/17 про відмову в забезпеченні позову. Вказані ухвали не містять прізвищ учасників справи, зазначено «ОСОБА…». Будь яких судових рішень щодо вказаного провадження про вирішення справи по суті або про забезпечення позову - позивачем суду не надано. Позивачем долучено до позову копію договору купівлі-продажу від 01.06.2016 року в якому вказано, що [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за 6000,00 дол. США. У п. 7 договору вказано, що сторонам необхідно нотаріально посвідчити вказаний договір до 10.06.2016 року. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Згідно норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.\~ Вказаний договір не посвідчений нотаріально не посвідчений, за таких обставин, враховуючи, що він не створює жодних наслідків, тобто у позивача не виникло право власності на спірне майно, до уваги судом не береться. Також судом не береться до уваги копії розписки від 10.06.2016 року про отримання [PERSON] від [PERSON] 6000,00 дол. США за договором займу (підкреслено за квартиру позичка), строк повернення 01.10.2016 року, оскільки вона само по собі не підтверджує підстав позову. Так на підтвердження підстав позову позивачем не долучено доказів смерті [PERSON] , наявності у останнього права власності на спірне майно, доказів звернення позивача до нотаріуса з претензіями кредитора до спадкоємців. Також не долучено будь-яких доказів, що спірне майно є під забороною відчуження, або є предметом спору в іншому судовому процесі. Крім того позивачем не долучено будь-яких доказів на підтвердження того факту, що оспорюваний правочин укладався з метою уникнення зобов`язань, що продавці не передали квартиру покупцю та не настали реальні наслідки, незважаючи на те, що обов`язок доказування покладається на сторони в процесі, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає по [ADDRESS] , у 2018 році прийшов [PERSON] , повідомив, що він новий мешканець. В квартирі відповідача не було нічого, були одні стіни, він все зніс і побудував новий будинок, живе там. Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (\~ст.76 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно\~ч.1 ст. 655\~ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною\~1\~ст. 692 ЦК України\~встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч.1\~ст. 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1\~ст.628 ЦК України). Згідно ч.1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей\~6,\~627 ЦК України\~принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.1\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями\~ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі\~№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Відповідно до\~ч. 3\~ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Положеннями ч.1\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. \~Фіктивний правочин визнається судом недійсним. \~Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами\~(ст.234 ЦК України). Таким чином, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203\~ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його зазделегіть знають, що він не буде виконаним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Враховуючи висновки суду, позовні вимоги є необґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами. Відтак,\~оспорюваний договір купівлі-продажу не можна віднести до фіктивного договору, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Натомість, вбачається, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу\~сторони бажали виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін правочину збігалося з їх внутрішньою волею, та правові наслідки реально настали, договір купівлі-продажу від 12.01.2018 року укладений та посвідчений державним нотаріусом, набувач майна зареєстрував право власності. Доказів того, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі та не користується нею позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Загальна позовна давність становить три роки (ст.257 ЦК) і застосовується до всіх позовів, крім тих, для яких законодавцем встановлені спеціальні правила. Позивач в тексті позовної заяви стверджує, що 13.01.2022 року звертаючись до нотаріуса, дізнався про наявність договору купівлі-продажу від 12.01.2018 року, доказів звернення не надано, як доказів протилежного. До суду із позовом звернувся 19.01.2022 року, тому у суда відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходячи з положень\~ст. 141 ЦПК України\~та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed