Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовала тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб існує формально, подальше збереження шлюбу суперечить ітересам кожного з них. Від шлюбу мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з чим позивач вирішила звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу просить залишити шлюбне прізвище " [PERSON] ". Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначає, що підтримує позовні вимоги, час на примирення не потрібен. Також просила розгляд справи здійснювати без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, 30 липня 2025 року подав до суду заяву, в якій зазначає, що визнає позовні вимоги. Також просив розгляд справи здійснювти без його участі. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 22 грудня 2017 року Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №119, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22 грудня 2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 31 січня 2019 року. Прізвище після розірвання шлюбу позивач просить залишити шлюбне " [PERSON] ". Згідно із статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина 2 статті 104 СК України). Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За приписами статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони не зацікавлені у продовженні сімейного життя, тобто шлюбно-сімейні відносини фактично припинили своє існування. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно із частиною 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачем сплачено 1211 грн 20 коп. судового збору, а тому позивачу слід повернути з державного бюджету 605 грн 60 коп. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову). Задовольняючи позов, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід було б стягнути понесені останньою і документально підтверджені судові витрати, що становлять 605 грн 60 коп. судового збору. Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач є інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 21 травня 2020 року. Пунктом 9 частини 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп. Враховуючи наведене, судові витрати позивача, що становлять 605 грн 60 коп. судового збору, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України слід компенсувати їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved