Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

У травні 2024 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - Управління) звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення та виселення. Свої вимог позивач обґрунтовував тим, що розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №576 від 11.09.2019, на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у Київській області, враховуючи пропозиції районної громадської комісії житлових питань при Дніпровській районній в місті Києві державній адміністрації, включено до числа службових жилих приміщень Головного територіального управління юстиції у Київській області двокімнатну квартиру житловою площею 32,8 кв.м, яка у подальшому надана в користування як службове житло працівнику Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №985 від 14.12.2019 було затверджено рішення адміністрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про надання службової двокімнатної квартири [ADDRESS] , [PERSON] на сім`ю із трьох осіб - він, дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , 2007 року народження. На підставі вказаного розпорядження відповідачу було видано спеціальний ордер. Наказом начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 25.05.2020 за №1719/03 відповідача [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за переведенням для подальшої роботи в апараті Міністерства юстиції України. Позивач указував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 за № 870, ліквідовано територіальні органи Міністерства юстиції та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції. Згідно вказаної постанови Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у Київській області та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Крім того, абзацом другим пункту 3 Постанови №870 також визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції. Так, згідно з підпунктом 5 пункту 5 наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 за №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» доручено головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції забезпечити збереження та передачу в установленому порядку майна, матеріальних цінностей, діловодних справ відповідних головних територіальних управлінь юстиції. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) було зареєстровано як юридичну особу 29.10.2019. У подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 №4364/5 на підставі пропозиції Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 27.12.2019 №531/10-19 погоджено забезпечення ним повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 за №759/19497, та іншими нормативно-правовими актами, з 28.12.2019. У зв`язку з цим Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило з 28.12.2019 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. Під час здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів юстиції, Міністерством юстиції України були передбачені також окремі заходи, спрямовані на збереження майна державної власності та належної передачі такого майна від ліквідованих органів юстиції до новоутворених. У своїй позовній заяві Управління посилалось на те, що відповідно до Порядку надання службових жилих приміщень в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Київ), затвердженого заказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 14.12.2020 №1485/6 працівник, що припинив трудові відносини з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ), підлягає виселенню зі службового жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Враховуючи зазначене, житлово-побутовою комісією Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було прийнято рішення направити [PERSON] листи щодо звільнення займаного службового житла. Однак, оскільки на час звернення до суду із даним позовом службове житло відповідачем не звільнено, Управління було змушене звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просило визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , виселити їх із вказаної квартири, а також встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання відповідачам місячного строку для звільнення, передачі позивачеві спірного службового приміщення та зняття останніх з реєстрації місця проживання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/10377/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 18.06.2024 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] , у якому останні просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, відповідач указував на те, що за приписами діючого житлового законодавства робітників і службовців, які припинили трудові відносини із підприємством підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення лише за їхнім власним бажанням. Окрім того, пунктом 4.1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 02.07.2004 №58/8 визначено те, що працівник, який припинив трудові відносини з органом та установою Мін`юсту, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Положеннями статті 125 Житлового кодексу України чітко передбачено, що без надання іншого жилого приміщення, у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які працювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, а також осіб, звільнених у зв`язку із ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Таким чином, зважаючи на ті обставини, що відповідач [PERSON] у період з 14.01.2004 по 05.01.2021 роки безперервно та більше 10 років працював на посадах в органах юстиції, то відповідно його з родиною не може бути виселено зі спірного службового житлового приміщення без надання іншого житла. Окрім того, відповідач наголошував на тому, що його звільнення з переведенням до Центрального апарату Міністерства юстиції було вимушеним кроком, оскільки його попередню посаду було скорочено. 18.06.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача [PERSON] , у якій остання проти доводів відповідача повністю заперечувала та посилалась на їх необґрунтованість. А саме, вказувала на хибність тверджень відповідача щодо неможливості його виселення через безперервність його роботи в системі органів юстиції у період з 14.01.2004 по 28.07.2015 та з 26.05.2020 по 05.01.2021, оскільки Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, а наразі його правонаступник - Управління, є окремою юридичною особою, та відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири є саме позивач. Окрім того, 05.07.2024 на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та залучення співвідповідача у справі, де Управління фактично просило залучити до участі у справі в якості співвідповідача малолітнього [PERSON] , [INFO] , законними представниками якого є [PERSON] та [PERSON] , якого також просило виселити із спірного службового житлового приміщення. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року, занесеної до протоколу судового засідання, [PERSON] , в інтересах якого діють його законні представники [PERSON] та [PERSON] , було залучено до участі в справі в якості співвідповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року, занесеної до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Представник відповідачів - [PERSON] , а також відповідач [PERSON] , який також діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні проти позовних вимог Управління заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на обставини, що викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Окрім того, на адресу суду представником Служби було подано клопотання про проведення розгляду справи без його участі, а також надано свої висновки №100-9053 від 08.07.2024, №100-13803 від 14.10.2024 щодо розв`язання спору, де Служба заперечувала проти позову в частині вимог, пред`явлених до неповнолітніх дітей про їх виселення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Будь-яких клопотань або заяв з приводу неможливості забезпечення своєї явки у судове засідання або ж заперечень проти розгляду справи за його відсутності від останнього на адресу суду не надходило. Своїм правом на подачу до суду пояснень третьої особи щодо позову або відзиві адміністрація не скористалась. У відповідності до вимог частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно приписів пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд уважав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Управління підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом установлено, що 15.07.2019 між ТОВ «ДБК-Партнер» та Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., у відповідності до якого Головне територіальне управління юстиції у Київській області набуло у власність квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з лдвох житлових кімнат, загальною площею 74,0 кв.м, житловою площею 32,8 кв.м (а.с.11-16). Як указував у своїй позовній заяві позивач, та що не заперечувалося іншими учасниками справи, розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №576 від 11.09.2019 на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у Київській області, з урахуванням пропозиції районної комісії житлових питань при Дніпровській районній в місті Києві державній адміністрації було включено до числа службових приміщень Головного територіального управління юстиції у Київській області вищевказану двокімнатну квартиру житловою площею 32,80 кв.м, яка у подальшому була надана в користування як службове житло працівнику Управління - [PERSON] . Так, відповідно до наданої суду копії розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №985 від 04.12.2019 затверджено рішення адміністрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про надання службової двокімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] на сім`ю із трьох осіб - він, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , 2007 року народження. 06.12.2019 Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацію відповідачу [PERSON] , як першому заступнику начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області, виданий спеціальний ордер №010444 на право зайняття службового жилого приміщення разом із сім`єю із трьох осіб (а.с.9). Згідно наявних у матеріалах справи витягів з Реєстру територіальної громади від 03.06.2024 відповідачі [PERSON] , [PERSON] разом із неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , та малолітнім [PERSON] , [INFO] , значаться зареєстрованими у спірній службовій квартирі (а.с.94-96, 100). Постановою Кабінету міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Київській області та утворено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Пунктом 2 цієї постанови утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). У пункті 3 вказаної постанови зазначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. З аналізу вищезазначених норм убачається, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області. Підпунктом 5 пункту 5 Наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» на голів ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції було покладено обов`язок з виконання забезпечення збереження та передачу в установленому порядку майна, матеріальних цінностей, діловодних справ відповідних головних територіальних управлінь юстиції. Відповідно до наданого суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.07.2021 №267543547 власником спірної службової квартири у Реєстрі значиться позивач (а.с.17). В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] у період з 14.01.2004 до 05.01.2021 працював на різних посадах в органах та установах Міністерства юстиції України. Зокрема, протягом періоду з 14.01.2004 до 26.07.2015 працював у Міністерстві юстиції України на посадах провідного та головного спеціалістів у різних структурних підрозділах, а у період з 27.07.2015 по 27.12.2019 працював першим заступником начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області, з 28.12.2019 по 25.05.2020 - заступником начальника міжрегіонального управління у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), а з 26.05.2020 по 05.01.2021 працював начальником відділу інформаційно-довідкового забезпечення Управління забезпечення та документообігу Міністерства юстиції України. При цьому, з наданої суду копії наказу начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 25.05.2020 за №1719/03 убачається, що [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника Управління за переведенням для подальшої роботи в апараті Міністерства юстиції України відповідно до пункту 5 частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с.6). Звертаючись до суду із вказаним позовом, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) посилалось на те, що відповідно до Порядку надання службових жилих приміщень в Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м.Київ), затвердженого наказом Управління від 14.12.2020 №1485/6, працівник, що припинив трудові відносини з Управлінням, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Таким чином, оскільки між сторонами були припинені трудові відносини, а у відповідача [PERSON] разом із його сім`єю відсутнє право на збереження спірного службового житлового приміщення, останні підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення. 18.01.2023 позивач направив відповідачу [PERSON] листа з проханням звільнити займане службове житлове приміщення у строк до 28.02.2023 (а.с.7-8). Так, згідно з положеннями частини першої статті 118 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Тобто, можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником. Як передбачено частиною другою статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Відповідно до частин першої, третьої статті 122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 за №37 «Про службові жилі приміщення» затверджений Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення (далі - Перелік), а також затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі - Положення). Згідно пункту 44 вказаного Переліку працівникам органів та установ Міністерства юстиції до одержання ними постійного жилого приміщення може бути надано службові жилі приміщення. У відповідності до пункту 9 Положення для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації. До заяви додається довідка з місця проживання про склад сім`ї і прописку. Члени сім`ї заявника, які бажають оселитися в службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні. Відповідно до пункту 14 Положення службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Згідно пунктів 15, 16 Положення службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім`ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса. Пунктом 34 Положення передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Судовим розглядом установлено, що відповідач [PERSON] припинив трудові відносини 25.05.2020 із позивачем, який є власником спірного службового житлового приміщення та правонаступником органу, яким таке було надано у користування відповідачеві. Так, Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Так, статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, а також осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Заперечуючи проти позовних вимог у цій справі, відповідач [PERSON] посилався на те, що його не може бути виселено зі спірного службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, оскільки на нього поширюється передбачені статтею 125 ЖК України пільги. Зокрема, [PERSON] з сім`єю не може бути виселено, так як він пропрацював в органах юстиції більше 10 років, а його звільнення із займаної посади у позивача відбулося у зв`язку із скороченням штату та посади відповідача. Однак, перевіривши вказані доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для його виселення, а також вивчивши надані на їх підтвердження докази, суд не може погодитися із такими твердженнями відповідача, з огляду на таке. Так, як було вже зазначено вище, абзацом 2 частини першої статті 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. З матеріалів справи убачається, що службова квартира [ADDRESS] надавалася у тимчасове проживання [PERSON] , як першому заступнику начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області (яке у подальшому було ліквідоване та правонаступником якого стало Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ)). Встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області та у подальшому з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ) у період з 27.07.2015 по 25.05.2020, тобто менше 10 років. При цьому, не заслуговують на увагу посилання відповідача щодо неможливості його виселення зі службового приміщення без надання іншого житлового приміщення з огляду на наявність у нього загального стажу роботи в органах юстиції понад 10 років, що охоплюється як періодом роботи у позивача, так і в Міністерстві юстиції України. Аналіз положень статті 125 ЖК України свідчить про те, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Тобто до періоду, який враховується роботодавцем для застосування даної норми, зараховується виключно період роботи на тому підприємстві, в установі, організації, де надано таке службове приміщення. Головне територіальне управління юстиції у Київській області, як власник спірного службового житла, а надалі його правонаступник - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), є самостійною юридичною особою (суб`єктом господарювання) за якою закріплено нерухоме майно, що перебуває у власності Держави Україна, та яка здійснює управління таким майном на праві оперативного управління, а тому наділений такими речовими правами як право володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, у зв`язку із чим має рівнозначну з власником правосуб`єктність при зверненні до суду з позовами про відновлення його порушених прав, що виникають з приводу користування таким майном. Разом з тим, порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України визначений Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2004 за №58/5. Згідно пункту 1.1 вказаного Положення, фонд службових жилих приміщень для забезпечення працівників органів та установ Міністерства юстиції України формується з новозбудованого житла, звільнених жилих приміщень або квартир, придбаних у фізичних чи юридичних осіб. Службові жилі приміщення призначаються для заселення працівниками органів та установ Мін`юсту та членами їх сімей відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.11.2003 №1792 «Про доповнення Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення», які перебувають у трудових відносинах із зазначеними органами та установами, до одержання ними постійного жилого приміщення. Органи та установи Мін`юсту мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. У відповідності до пунктів 2.9, 2.10 Положення службове жиле приміщення надається працівникам органів та установ на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Службові жилі приміщення надаються за рішенням керівника органу та установи Мін`юсту з урахуванням пропозицій житлово-побутової комісії органу чи установи, у віданні якого ці приміщення перебувають, затвердженим виконавчим органом районної, міської, районної в місті ради, на території якої розташований відповідний орган чи установа. У рішенні зазначаються, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім`ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса. Пунктом 4.1 вищевказаного Положення також визначено, що працівник, який припинив трудові відносини з органом та установою Мін`юсту, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Отже, вищевказаним Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2004 за №58/5, чітко визначено, що право працівника органу або установи Міністерства юстиції на отримання та проживання у службовому приміщенні, яке перебуває у віданні конкретного органу або установи, тісно пов`язане із його перебуванням у трудових відносин із таким органом або установою Міністерства юстиції. Збереження права на службове житло або неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення працівника після припинення ним трудових відносин із органом або установою, яким було надане таке приміщення, за наявності загального стажу його роботи понад 10 років саме у різних органах і установах Міністерства юстиції, вказане вище Положення не передбачає. Більше того, у пункті 4.1 Положення чітко визначено, що працівник, який припинив трудові відносини з органом та установою Мін`юсту, яким йому надавалося у користування службове жиле приміщення, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення разом з усіма особами, які з ним проживають. Спірне службове приміщення надано [PERSON] в період роботи в Головному територіальному управлінні юстиції Київської області, та правонаступником якого є позивач - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), що становить п`ять років та є недостатнім для застосування норми пункту 2 частини першої статті 125 ЖК України до спірних правовідносин. Окрім того, не заслуговують увагу посилання відповідача щодо неможливості його виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він був звільнений із займаної посади у зв`язку із скороченням. Так, у матеріалах справи наявна копія попередження, яке 24.04.2020 було вручено відповідачеві, як заступнику начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), де останнього було повідомлено про зміну структури апарату Управління та внесення змін до штатного розпису та скорочення посади, яку обіймав відповідач. Відповідача також було попереджено про наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж 30 календарних днів з дати ознайомлення з цим попередженням відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.131). Однак, зі змісту наданої суду копії наказу Міністерства юстиції України від 25.05.2020 за №1760/к убачається, що [PERSON] було звільнено із займаної посади за переведенням для подальшої роботи в апараті Міністерства юстиції України відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Підставою для видання вказаного наказу зазначена заява [PERSON] . Пунктом 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено, що підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Отже, відповідач фактично був звільнений із займаної посади за його заявою для переведення на інше підприємство, а не за ініціативою роботодавця в порядку скорочення чисельності чи штату працівників, у зв`язку із чим на нього не поширюються гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України. Таким чином, з моменту припинення трудових відносин із позивачем, який є власником службового житла, для відповідача перестають існувати правові підстави користування ним, що, по суті, робить подальше користування незаконним і призводить до виникнення в позивача, який надав службове житлове приміщення для проживання, права на звернення до суду з позовом про виселення в будь-який час, поки триває це правопорушення. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Крім того, особливість права користування службовим житлом полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК УРСР. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа №6-709цс16). В силу статті 18 ЖК України управління житловим фондом, здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року у справі №6-798цс17, зазначив, що аналізуючи статті 124, 125 ЖК Української РСР, потрібно зробити висновок, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Тож закріплені в статтях 125 та 124 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення зі службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18) зробила висновок, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування зазначених правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Отже, за загальним правилом, особи втрачають право користування службовим жилим приміщенням та підлягають виселенню із нього без надання іншого житла після того, як припинили існувати підстави для вселення та проживання у службовому жилому приміщенні, зокрема, у разі припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу тощо. Виключно у випадках, передбачених законодавством, такі особи можуть надалі проживати у такому приміщенні. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv.Austria»), заява № 20082/02, §56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна потреба у застосуванні такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv.Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14. У даній справі судом встановлено, що відповідач [PERSON] припинив трудові відносини із позивачем, отже, він та члени його сім`ї підлягають виселенню зі службового житла, що переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Адже, головним призначенням службових жилих приміщень є забезпечення можливості отримання діючими працівниками органу, установи або підприємства житла, якого вони потребують у зв`язку із характером їх трудових відносин. Виселення відповідача та членів його сім`ї зі службового житла після припинення трудових відносин із позивачем не порушує статтю 8 Конвенції та їх виселення не призведе до порушення балансу інтересів, порушення статті 8 Конвенції. Крім того, у суду відсутні підстави вважати наявними достатні та тривалі зв`язки відповідачів із службовим житлом як власним. Такі обставини не встановлені судом. Надані Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації висновків вказаних доводів суду не спростовують. Крім того, суд керується тим, що частинами четвертою-шостою статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року по справі №742/710/19. Визначаючи пропорційність втручання суду у мирне володіння майном, суд враховує, що у відповідачів не було правомірних очікувань, що їх право користування спірним житлом зберігатиметься після припинення існування тих правових підстав, що існували на момент надання та вселення у це службове житло. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також, судом встановлено, що квартира, яка є службовим жилим приміщенням та перебуває на балансі позивача, на час вирішення спору займається відповідачами. Разом з тим, за відсутності у відповідачів права на збереження спірного службового жилого приміщення правомірним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. При цьому, звернення з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом у разі їх виселення з нього, не є необхідним, оскільки особи втрачають право користування спірним житлом безпосередньо у зв`язку з виселенням з нього, таке рішення суду є підставою для внесення відповідних змін до відповідного реєстру територіальної громади, а тому пред`явлення такої позовної вимоги як про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача. У зв`язку із наведеним вище суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, зокрема в частині виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. Рішення суду у справі про задоволення позову про виселення після набуття ним законної сили є підставою для зняття з реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 1514 грн з кожного. Окрім того, позивач у своїй позовній заяві просив суд встановити порядок виконання ухваленого у справі рішення шляхом надання відповідачам місячного строку для звільнення, передачі Центральному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м.Київ) спірного службового житлового приміщення та зняття їх з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відтак, зважаючи на порушене позивачем у поданому позові питання щодо встановлення судом порядку виконання ухваленого за результатами розгляду справи судового рішення, суд уважає наявними підстави для визначення порядку виконання даного судового рішення шляхом надання відповідачам з дня набрання рішенням законної сили місячного терміну для звільнення спірного службового жилого приміщення та передання його позивачеві. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial