Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

У лютому 2025 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №4295138 від 11.01.2022 року у розмірі 18 351,36 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір №4395138 відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 15 100,00 грн, на умовах визначених цим договором, зі сплатою процентів у розмірі 3 986,40, які нараховуються за ставкою 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом та базова процента ставка у розмірі 5,0%. В подальшому 25.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено Договір факторингу №25-07/24, за яким ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, в тому числі за Договором №4295138 від 11.01.2022 року. Оскільки заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв?язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.68). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (а.с.127). Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у загальному позовному провадженні відмовлено (а.с. 129). 28.03.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив не брати до уваги надані позивачем докази та відмовити у задоволенні позову, зважаючи на ті підстави, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявної заборгованості, а документи, які подані позивачем до суду не містять даних щодо видачі кредитних коштів відповідачу та наявності заборгованості. Також зазначив, що наявність заборгованості та її розмір не можуть підтверджуватися відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4295138, розрахунками та витягами з реєстру боржників, оскільки такі не є первинними документами в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4295138, розрахунок заборгованості та витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу не містять реквізитів, встановлених ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, ці документи не можуть підтверджувати наявність заборгованості. Відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4295138, розрахунок заборгованості та витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме як наявності, так і її розміру, а відтак не є належними доказами в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України і тому не мають братися судом до розгляду на підставі ч. 4 ст. 77 ЦПК України. 02.04.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначив, що ТОВ «Мілоан» не є банком або відповідною фінансовою установою яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «ФК «Елаєнс» на підставі укладеного між сторонами договору, який є частиною господарської діяльності товариства, що підтверджується матеріалами справи. Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об?єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Також предстанвик позивача зазначив, що відповідач частково сплачувала заборгованість, про що свідчить визнання факту отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування, а тому твердження відповідача щодо не отримання кредитних коштів не заслугоють на увагу. У розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована, а також вбачається, що відповідач продовжувала сток дії кредиутвання на підставі п.2.3.3 а) Договору шляхом сплати відповідних сум, при цьому строк дії договору автоматично продовжувався через наявність заборгованості. Отже, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення вказаного договору, шляхом заповнення заяви-анкети на отримання кредиту, у якій підтвердида, що вона ознайомлена з умовами та правилами надання коштів в позику. При цьому, договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Більш того, відповідач тривалий час здійснювала погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов договору позичальником (а.с.99-106) 04.04.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення, де зазначив, що позивач в позовній заяві не повідомляв ані про докази, які не можуть бути подані, ані про причини неможливості їх подання та не долучав доказів про здійснення будь-яких дій спрямованих на отримання доказів, про витребування яких заявляє сторона позивача, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволені копотання позивача про витребування доказів. Крім того, позивач не надав пояснень щодо наявності заборгованості та її розміру, оскільки не можуть підтверджуватися відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 4295138 та бути розрахунками та витягами з реєстру боржників, тому що такі не є первинними документами в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4295138, розрахунок заборгованості та витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу не містять реквізитів, встановлених ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, ці документи не можуть підтверджувати наявність заборгованості; відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 4295138, розрахунок заборгованості та витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме як наявності, так і її розміру.( а.с.118-121) 09.04.2025 року від предстаника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких просив поновити строк для витребування доказів, враховуючи ту обставину, що позивач наполягає на отриманні відповідачем коштів, а відповідач заперечує щодо отримання кредитних коштів, а тому необхідно на підтвердження або спростування як тверджень позивача, так і тверджень відповідача витребувати такі докази. Щодо розразунку заборгованості представник позивача вказав, що у ньому чітко та детально вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору за який період вона була нарахована, при цьому, перевірити правильність розрахунків можливо за допомогою елементарних математичних операцій множення, ділення та додавання. Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об?єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», додавши, що небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів, а отже, твердження відповідача не заслуговують на увагу (а.с.131-133) Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір №4295138, за умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Згідно умов вказаного договору, а саме п.1.2. сума (загальний розмір) кредиту становить 15 100.00 грн у валюті: Українські гривні; 1.3. Кредит надається строком на 30 днів з 11.01.2022 (строк кредитування); 1.4. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 10.02.2022; 1.5. Загальні витрати позичальника кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов?язаних з отриманням, обслуговуванням та повернення кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) грошовому виразі 5149.10 (орієнтовна ставка), в грошовому виразі та 3,451.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтована реальна річна процентна ставка) і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договор у. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається із суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 20249.10 гривень. Загальні витрати позичальника за кредитом орієнтовна загальна вартість кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться незмінним та що кредитодавець та позичальник виконають свої обов?язки на умовах та у строки, визначені у цьому договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний у п. 1.4. договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку Кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань; 1.5.1. Комісія за надання кредиту: 1162.70 грн., яка нараховується за ставкою 7.70 відсотків від суми кредиту Одноразово; 1.5.2. Проценти за користування кредитом: 3986.40 грн., які нараховуються за ставкою 0.88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; 1.6. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом відсотків наведені у випадку продовження Позичальником строку чи виконання становить ним 5.00 від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; 1.7. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору. Відповідно до п. 6.1. договору, кредитний договір укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Згідно довідки про ідентифікацію, встановлено, що кредитний договір №4295138 від 11.01.2022 року підписаний відповідачем аналогом ЕПЦ у формі одноразового ідентифікатора V28977. Факт переказу кредитних коштів на картковий рахунок відповідача [NUMBER] підтверджується довідкою виданою ТОВ «Елаєнс», згідно якої 11.01.2022 року в рамках кредитного договору №4295138 від 11.01.2022 року проведено операцію 84bc33b1-bc38-40bc-8ab2-4Ь2b44b869d7_637775306688770492, номер в системі №FONDY 482623287. Згідно із відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що [PERSON] 10.02.2022 року здійснювала сплату процентів по кредиту у розмірі - 1 029,00 грн, сплату тіла кредиту - 755,00 грн та сплату комісії у розмірі - 755,00 грн та 17.02.2022 року здійснювала сплату процентів по кредиту у розмірі - 1 000,00 грн, сплату тіла кредиту - 717,00 грн та сплат комісії у розмірі - 717,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №4295138 від 11.01.2022 року станом на 21.02.2025 рік у [PERSON] наявна заборгованість на загальну суму 18 351,36 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом у розмірі 13 628,00 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3 560,66 грн; заборгованість по комісії за надання кредиту у розмірі 1 162,70 грн. 25.07.2024 року між ТОВ «Факторинг Партнерс», як новим кредитором, та ТОВ «Мілоан», як первісним кредитором, був укладений Договір факторингу №25-07/2024 за умовами якого Первісний Кредитор відступає за плату своє право грошової вимоги до Боржників строк виконання зобов?язань за якою настав, або яке виникне у майбутньому, а Фактор, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийимає право грошової вимоги до боржників, шо належать Клієнту, і стає Новим Кредитором за договорами про споживчий кредит, раніше укладеним між клієнтом та боржником. 25.07.2024 року між сторонами був підписаний Реєстр боржників додаток №3 до Договору факторингу, серед якого значиться під №14032 боржник [PERSON] , кредитний договір №4295138 від 11.01.2022 року, загальна сума заборгованості за кредитом 18 351,36 грн. Таким чином, виходячи з умов Договору факторингу позивач у даній справі став кредитором за договорами позики (кредиту), укладеними ТОВ «Мілоан», та позичальниками, в тому числі і за Кредитним договором №4295138 від 11.01.2022 року. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. За частиною 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Положення частини 6 даної статті Закону передбачають шляхи надання відповіді особи, якій адресова пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчиненні дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що елекронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строки та умови надання грошових коштів у позику, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору на таких умовах, про що також свідчить факт здійснення відповідачем погашення кредиту. Суд зауважує, що відповідачем у свою чергу не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів спростування нею переказу коштів для погашення суми заборгованості в рамках кредитного договору №4295138 від 11.01.2022 року, або визнання вказаного кредитного договору недійсним у разі незгоди із умовами договору чи у випадку якщо такий договір не укладався між нею та кредитором. Угода, в якій відбувається заміна однієї зі сторін, є уступкою права вимоги. Факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), у якому відбувається заміна кредитора, є різновидом таких угод. Тобто, факторинг - це комплекс кредитно-фінансових операцій з продажу боргових прав одного підприємства іншому суб`єкту-фактору за плату (Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що факторинг є фінансовою послугою). Фактором можуть виступати банки, інвестиційні та кредитні організації, що мають ліцензію на надання кредитів іншим особам під відсотки. Поняттю продаж боргових прав тотожні поняття «продаж дебіторської заборгованості» та «продаж прав боргових вимог». Таким чином, факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до ст. 1077 ЦК України, є операцією, у якій одна сторона (фактор) передає (або зобов`язується передати) кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає (або зобов`язується відступити) факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою. В ході розгляду справи стороною позивача доведено те, що позивач на даний час є законним правонаступником стягувача за укладеним договором, боржником за якими є відповідач. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Згідно зі ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтями 1046, 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.1 Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 за змістом ст.552, ч. 2 ст.625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Отже, судом встановлено, що відповідач допустила порушення строків повернення кредитних коштів та сплати процентів, про розмір на порядок нарахування яких вона була обізнана, що підтверджується умовами та пунктами вказаних договорів, а також підписами відповідача. При цьому нею не надано до суду доказів відсутності боргу та належного виконання своїх зобов`язань, а також не надано до суду контррозрахунку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що відповідачем не спростовано розміру боргу, не встановлено підстав для звільнення відповідача від обов`язку по поверненню використаних ним кредитних коштів у вказаному розмірі, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 18 351,36 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 2 422,40 грн. Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених судових витрат у вигляді професійної правової допомоги, позивачем подано: договір №02-07/2024 про надання правничої допомоги від 02.07.2024 року; прайс-лист АО «Ліга Ассістанс»; заявка на надання юридичної допомоги №100 від 01.01.2025 року на загальну суму 9 000,00 грн, витяг з акту №1 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025 року. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial