Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-26 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є виселення [PERSON] з житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) без надання іншого житла. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.11.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2025 року у справі №761/23399/24, позов Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної Поліції» до [PERSON] , про виселення без надання іншого житла - задоволено. У лютому 2024 року на адресу Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2025 року у справі №761/23399/24. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду вищевказана заява надійшла в провадження судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2025 року заяву прийнято до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.04.2025 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду - задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року по цивільній справі за позовом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної Поліції» до [PERSON] , про виселення без надання іншого житла - скасовано і призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] (далі - Відповідач) 1974 р.н., працював в Головному управлінні Національної поліції України, що підтверджується посвідченням від 16.04.2019 № [NUMBER] та надав на розгляд комісії з розподілу житлової площі в гуртожитку (далі - Комісія) пакет документів визначений п. 2.1. Положення. За результатами розгляду пакету наданих документів Комісією було прийнято рішення виділити йому в тимчасове користування житлове приміщення в гуртожитку (протокол засідання № 1 від 10.07.2017) та укладено з ним договір найму житлового приміщення в гуртожитку № 46/17 від 10.07.2017 року (далі - договір найму) та договір відшкодування витрат за комунальні послуги та утримання нерухомого майна наймачами житлового приміщення у гуртожитку № 46-46/17 від 10.07.2017 (далі - договір відшкодування). Відповідно до п. 1.1. договору найму наймодавець передає, а наймач отримує на строк перебування у трудових відносинах з Національною поліцією України (далі - трудові відносини) у тимчасове платне користування житлове приміщення - кімнату [ADDRESS] . В орендованій кімнаті гуртожитку згідно спеціального ордеру мають право мешкати наступні члени сім`ї наймача: 1) Дружина - [PERSON] , 1978 р.н.; 2) Донька - [PERSON] , 2003 р.н. Згідно п. 10.1. договору найму останній укладається строком на три роки і діє з 10.07.2017 до 10.07.2020 року. Проте, на неодноразові звернення до відповідача, останній не вжив заходів щодо продовження строку дії договору. Однак, 17.04.2024 року на адресу Центру Позивачем подано заяву щодо продовження строку дії договору найму до якої долучено копію пенсійного посвідчення, копію посвідчення ветерана «Національна поліція» та копію квитанції про відшкодування заборгованості за комунальні послуги. За результатами розгляду вказаних вище документів Центром підготовлено лист від 30.04.2024 № 1708-2024 та витребувано в останнього додаткові документи, які передбачені п. 2.2. Розділу 2 Положення. Однак, станом на момент направлення позовної заяви Відповідачем так і не вжито заходів щодо їх надання. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача, за захистом своїх майнових прав та інтересів. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не підлягає виселенню зі спірного житла без надання іншого, так як пропрацював в Національній поліції України більш ніж 25 років. Більш того, відповідно до п. 9.3. вищезазначеного Положення про гуртожиток, затвердженого наказом відповідача від 10.05.2018 № 53, не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення особи, зазначені в ст. 125 ЖК України. Також відповідач зазначає, що він проживає у спірному житлі разом із членом сім`ї - донькою [PERSON] . У відповідача відсутня заборгованість за спожиті комунальні послуги. Відмова позивача в переукладенні з відповідачем договору оренди є неправомірною. Позивач подав до суду відповідь на відзив. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив. Позивач подав до суду відповідь на заперечення. В судовому засіданні, яке відбулося 27.08.2025 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та інших заявах по суті справи. В судовому засіданні, яке відбулося 27.08.2025 року, представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві та інших заявах по суті справи. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалось технічним засобом. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 30.10.2017 № 10196067 будівля, гуртожиток, літера «А» за адресою: [ADDRESS] перебуває на праві оперативного управління в Державній установі «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» (далі - Центр, Позивач). Вулиця Хохлових Сім`ї була перейменована 14.04.2023 на вулицю Гарета Джонса . Порядок надання житлової площі в гуртожитку, вселення на надану житлову площу, особливості користування гуртожитком та виселення з нього визначено в Положенні про гуртожиток Центру, затвердженого наказом від 10.05.2018 № 53. Відповідно до п. 1.2. Розділу 1. Положення гуртожиток - це спеціально споруджена будівля, яка використовується для тимчасового проживання поліцейських, працівників, державних службовців та членів їх сімей у період проходження ними служби або роботи в структурних підрозділах апарату центрального органу управління поліцією, територіальних, міжрегіональних територіальних органах, а також установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, пенсіонерів та колишніх працівників МВС, які не можуть бути виселенні відповідно до ст. 125 Житлового кодексу Української РСР. [PERSON] , 1974 р.н., працював в Головному управлінні Національної поліції України, що підтверджується посвідченням від 16.04.2019 № [NUMBER] та надав на розгляд комісії з розподілу житлової площі в гуртожитку пакет документів визначений п. 2.1. Положення. За результатами розгляду пакету наданих документів Комісією було прийнято рішення виділити йому в тимчасове користування житлове приміщення в гуртожитку (протокол засідання № 1 від 10.07.2017) та укладено з ним договір найму житлового приміщення в гуртожитку № 46/17 від 10.07.2017 року та договір відшкодування витрат за комунальні послуги та утримання нерухомого майна наймачами житлового приміщення у гуртожитку № 46-46/17 від 10.07.2017. Відповідно до п. 1.1. договору найму наймодавець передає, а наймач отримує на строк перебування у трудових відносинах з Національною поліцією України у тимчасове платне користування житлове приміщення - кімнату [ADDRESS] . В орендованій кімнаті гуртожитку згідно спеціального ордеру мають право мешкати наступні члени сім`ї наймача: 1) Дружина - [PERSON] , 1978 р.н.; 2) Донька - [PERSON] , 2003 р.н. Згідно п. 10.1. договору найму останній укладається строком на три роки і діє з 10.07.2017 до 10.07.2020 року. 17.04.2024 року на адресу позивача відповідачем подано заяву щодо продовження строку дії договору найму до якої долучено копію пенсійного посвідчення, копію посвідчення ветерана «Національна поліція» та копію квитанції про відшкодування заборгованості за комунальні послуги. За результатами розгляду вказаних вище документів позивачем підготовлено лист від 30.04.2024 № 1708-2024 та витребувано в останнього додаткові документи, які передбачені п. 2.2. Розділу 2 Положення. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України). У частині четвертій статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тривалий час проживання особи у будинку, навіть без укладення письмового договору найму (оренди), є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідний будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а її виселення в позасудовому порядку буде вважатися порушенням прав на повагу до житла до житла. Відповідно до частин першої - третьої статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення . Згідно зі статтею 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років ; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідач не підлягає виселенню з Спірного житла без надання іншого, так як пропрацював в Національній поліції України більш ніж 25 років, що підтверджується: - трудовою книжкою; - випискою з наказу про звільнення зі служби у Національній поліції України від 29.01.2019; - пенсійним посвідченням; - посвідченням ветерана Національної поліції України. Відповідно до п. 9.3. вищезазначеного Положення про гуртожиток, затвердженого наказом відповідача від 10.05.2018 № 53, (копію якого додав позивач до позовної заяви), не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення особи, зазначені в ст. 125 ЖК України. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать наймача, їх діти дружина і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України). У частині ч. 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки відповідач з членами сім`ї, у тому числі з дитиною вселилася у Спірне житло на підставі спеціального ордеру (щодо членів сім`ї), він та його донька проживають і зареєстровані там, не мають іншого житла, є підстави стверджувати, що вони має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а Спірне житло є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (правова позиція КЦС ВС у постанові від 25.10.2020 у справі № 592/345/17). В матеріалах справи (т. 1 а.с. 15-19) міститься копія договору найму Спірного житла (далі - Договір), що укладено між позивачем та відповідачем. Розділом 3 до даного договору встановлено плату відповідача за найм спірного житла, яку позивач приймає від відповадача до даного часу і не заперечує цього. Відповідно до п. 10.1 Договору, строк договору складає 3 роки: з 10.07.2017 до 10.07.2020. Відповідно до п. 10.7. Договору, взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України. Договір недійсним не визнано, отже існує презумпція правомірності цього правочину. Відповідно до ст. 764 ЦК України (в редакції на 10.07.2020), якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до ст. 764 ЦК України (в чинній редакції), якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач не проживає у Спірному приміщенні, як таке, що не доведено належними і допустимими доказами Суд звертає увагу, що позивач посилається на п. п. 5.16, 5.17, 9.2. Положення, стверджуючи що відповідач підлягає виселенню з Спірного приміщення як особа, яка проживає в гуртожитку без договору, проте позивач не спростував того, що відповідно до п. 9.3. Положення не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення особи, зазначені в ст. 125 ЖК України. Виходячи із структури Положення, як нормативного акту, п. 9.3. виключає можливість виселити певну категорію осіб із гуртожитка без надання іншого житлового приміщення - з будь-яких підстав, передбачених пунктами (з підпунктами) 9.1. та 9.2. Положення. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не заперечує, що відповідач відноситься до категорії таких осіб, тобто таких, яких згідно зі статтею 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено. З огляду на вищевикладені обставини справи та те, що позивачем не доведено належним та допустимими доказами законних підстав для виселення [PERSON] з житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] ([ADDRESS]) без надання іншого житла, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed