Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства» Страхова Група «ТАС», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший столичний хлібзавод» про відшкодування збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки. У обґрунтування вимог позову вказано, що 24.03.2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю водія [PERSON] (далі - відповідач 1, [PERSON] ), який керував автомобілем «Mersedes-Benz» днз [NUMBER] та позивача який керував автомобілем «Opel Astra» днз [NUMBER] . Після вищезазначеного зіткнення, автомобіль «Opel Astra» днз [NUMBER] некеровано здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Auris» днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Автомобіль «Opel Astra» днз [NUMBER] належить на праві власності позивачу. ДТП сталося в наслідок грубого порушення відповідачем 1 п.п. 12.1; 12.3; 13.1 Правил дорожнього руху України. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку із закінченням строків накладання адміністративних стягнень, що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року у справі № 757/19434/17-п. Згідно змісту даної постанови, вина відповідача 1 підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а дії [PERSON] суддя кваліфікує за ст. 124 КУпАП, як порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Відповідач 1 оскаржив вищезазначену постанову Печерського районного суду м. Києва. Київський Апеляційний суд постановою від 04.02.2019 року залишив постанову Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року без змін. 29.03.2017 року позивач повідомив Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС» (далі - відповідач 2, ПрАТ «Страхова Група «ТАС») про настання страхового випадку, що підтверджується копією заяви - повідомлення. Страховик відкрив страхову справу № 03368/40/2017/53. Згідно усної інформації, отриманої позивачем від відповідача 2, ліміт відповідальності страховика по страховому полісу АК5931176, за шкоду, завдану майну потерпілого - 100 000 грн. 00 коп., обов`язкова франшиза дорівнює - 0. У наслідок вищезазначеної ДТП, автомобіль марки «Opel Astra» днз [NUMBER] отримав тотальні пошкодження. Вартість матеріального збитку становить 118 745 грн. 55 коп., та дорівнює ринкової вартості автомобіля, що підтверджується, висновком експерта № 795 від 04.04.2017 року. За даний висновок експерта позивач заплатив 2 500 грн.00 коп. Ринкова вартість автомобіля «Opel Astra» днз [NUMBER] у аварійному стані (після дорожньо-транспортної пригоди) складає 9 048 грн. 49 коп., що підтверджується висновком експерта № 795/2 від 04.04.2017 року. За даний висновок експерта позивач заплатив 950 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 29 від 04.04.2017 року. Після ДТП, автомобіль марки «Opel Astra» днз [NUMBER] не пересувався власним рухом з місця зіткнення і відповідач вимушений був транспортувати його на авто евакуаторі, що підтверджується актом виконаних робіт. Витрати на евакуацію транспортного засобу (автомобіля «Opel Astra» днз [NUMBER] ) з місця дорожньо-транспортної пригоди склали 1 000 грн. 00 коп., що підтверджується товарним чеком від 24.03.2017 р. 31.05.2018 року відповідач 2 перерахував позивачу страхове відшкодування в розмірі 34 000 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою з банку. Після отримання коштів позивач особисто звернувся до представника відповідача 2 за роз`ясненнями стосовно підстав та розміру виплаченої суми. На своє звернення позивач отримав необґрунтовану відповідь про те, що «це рішення керівництва», а після надання позивачем постанов суду з відмітками про набрання ними законної сили, рішення можливо буде переглянуте. Рішення суду набрало законної сили 04.02.2019 року, що підтверджується постановою Київського Апеляційного суду від 04.02.2019 року, та відповідним записом в постанові Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року. 29.03.2019 року позивач подав відповідачу 2 копії постанов Печерського районного суду м.Києва та Київського Апеляційного суду та звернувся з заявою про доплату страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика за страховим полісом АК 5931176. До дати подання позову, позивач не отримав ні відповіді на заяву, ні копій документів, які просив йому надати, ні коштів. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача 1 позивачу була заподіяна моральна шкода. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд, стягнути з: відповідача 1 на свою користь витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 1 000 грн. 00 коп., упущену вигоду від припинення дії договору оренди транспортного засобу у розмірі 19 722 грн. 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. та судові витрати, пропорційно до суми позову, задоволених рішенням суду; відповідача 2 на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 64 745 грн. 55 коп., пеню у розмірі 1 943 грн. 83 коп., додаткові витрати за розрахунок матеріального збитку у розмірі 168 грн. 00 коп. та судові витрати, пропорційно до суми позову, задоволених рішенням суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/42199/19-ц та призначено підготовче судове засідання. 12.09.2019 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти позову в повному обсязі, не погоджується з обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги та не погоджується з їх оцінкою наданою позивачем. Просив відмовити у задоволенні вимог позову. 19.06.2020 року на адресу суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти позову в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. 31.08.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка. 31.08.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання у порядку ст. 72 ЦПК України. 31.08.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2. 22.10.2020 року на адресу суду від представника третьої особи 2 надійшли пояснення щодо відзиву відповідача 1. 04.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1. 04.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання у порядку ст. 72 ЦПК України. 04.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання у порядку ст. 91 ЦПК України. 04.11.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотань у порядку ст. 72, 91 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 02.03.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання у порядку ст. 72 ЦПК України. 01.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про виклик експерта [PERSON] в судове засідання для надання додаткових роз`яснень по висновку експерта. 26.05.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. 26.05.2025 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення у справі. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали та просили задовольнити. У судове засідання відповідач 1 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача 1, проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві. У судове засідання представник відповідач 2 не з`явився, відповідач 2 про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, проте, в матеріалах справи, міститься заява від представника відповідача 2 про розгляд справи без участі представника відповідача 2, проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві. У судове засідання третя особа 1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила. У судове засідання представник третьої особи 2 не з`явився, третя особа 2 про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, проте у матеріалах справи міститься заява від представника про розгляд справи у відсутність третьої особи 2, позовні вимоги заявлені позивачем підтримує. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність інших учасників справи, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судовим розглядом встановлено, що 24.03.2017 року о 09-45 год. відповідач 1 в м. Києві керуючи автомобілем "«Mersedes-Benz» днз [NUMBER] та рухаючись по вул. Набережне шосе в бік мосту Патона, не дотримався безпечної швидкості руху, при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Opel Astra» днз [NUMBER] під керуванням позивача. Після вищезазначеного зіткнення, автомобіль «Opel Astra» днз [NUMBER] , некеровано здійснив зіікнення з автомобілем «Toyota Auris» днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку із закінченням строків накладання адміністративних стягнень, що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року у справі № 757/19434/17-п. Згідно змісту даної постанови, вина відповідача 1 підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а дії [PERSON] суддя кваліфікує за ст. 124 КУпАП, як порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Відповідач 1 оскаржив вищезазначену постанову Печерського районного суду м. Києва. Київський Апеляційний суд постановою від 04.02.2019 року залишив постанову Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Автомобіль «Opel Astra» днз [NUMBER] належить на праві власності позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (далі - ТЗ) серії [NUMBER] . Судовим розглядом встановлено, що 29.03.2017 року позивач повідомив ПрАТ «Страхова Група «ТАС» про настання страхового випадку, що підтверджується копією заяви - повідомлення. Страховик відкрив страхову справу № 03368/40/2017/53. 04.04.2017 року оцінювачем [PERSON] за участі [PERSON] складено Протокол огляду ТЗ «Opel Astra» днз [NUMBER] , згідно якого встановлено перелік пошкоджень автомобіля, з яким погодився [PERSON] , підписавши його. 11.04.2017 року оцінювачем [PERSON] складений Звіт № 820/17, згідно якого: вартість відновлювального ремонту ТЗ «Opel Astra» днз [NUMBER] становить 306 270, 21 грн., вартість ТЗ «Opel Astra» днз [NUMBER] до моменту пошкодження становить 113 368,50 грн. 21.04.2017 року оцінювачем [PERSON] складений Звіт № 820/17 згідно якого: вартість відновлювального ремонту ТЗ «Opel Astra» днз [NUMBER] становить 306 270, 21 грн., вартість ТЗ «Opel Astra» днз [NUMBER] в пошкодженому стані становить 74 181,40 грн. 23.01.2018 року [PERSON] подав до страховика ПАТ «Страхова Група «ТАС» заяву про страхове відшкодування, в якій просив здійснити відшкодування шкоди заподіяної в результаті пошкодження його транспортного засобу під час ДТП 24.03.2017 з вини [PERSON] та погодився з тим, що розмір страхового відшкодування складає 34 000,00 грн., яке просив перерахувати на картковий рахунок в Приватбанку. 31.05.2018 року. ПАТ «Страхова Група «ТАС» сплатило [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 34 000 грн. на реквізити вказані в заяві, що підтверджується платіжним дорученням №78601 від 31.05.2018 року. Так, в судовому засіданні, сторона позивача погодилася, що відповідач 2 здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 34 000,00 грн. Згідно пункту 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон): «Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону». Згідно п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Отже, відповідно до вимог ст. 36 спеціального закону розмір страхового відшкодування визначається: 1) на підставі експертного висновку або 2) за домовленістю страховика і потерпілого. Згідно ч.ч.1,3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Згідно ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, яка полягає у тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 23.01.2018 року позивач [PERSON] відповідно до поданої заяви погодив розмір страхового відшкодування в сумі 34 000,00 грн. З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено визнання недійсним одностороннього правочину [PERSON] про погодження розміру страхового відшкодування. Оскільки, [PERSON] самостійно обрав відповідний порядок та розмір страхового відшкодування, погоджена сума була перерахована позивачу і тим самим страховик повністю виконав свої зобов`язання згідно п. 36.2 ст.36 Закону. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду». У постанові від 27 березня 2019 року по справі № 295/12342/16-ц Верховий Суд дійшов наступного правового висновку: «У заяві від 18 липня 2016 року, поданій на адресу ПрАТ «Страхова Група «ТАС» про виплату страхового відшкодування, а також заяві-погодження [PERSON] погодився з сумою майнового збитку (за мінусом франшизи - 510,00 грн) у розмірі 23 132,00 грн. Зазначену суму страхового відшкодування у розмірі 23 132,00 грн. було перераховано на рахунок [PERSON]. Отже, страховик належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, виплатив йому суму страхового відшкодування у порядку та у спосіб, передбачений Законом». У постановах від 21 березня 2018 року у справі №569/13697/15-ц та від 04 липня 2019 року № 466/7344/14-ц Верховий Суд дійшов наступного правового висновку: «Стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, який доводив позивач, суд першої інстанції викладеного вище не врахував та дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування » Отже, страховик виплатив страхове відшкодування позивачу в розмірі згідно п. 36.2 ст.36 Закону та одностороннього правочину позивача - заяви якою позивач погодив виплату страхового відшкодування, а тому страховик належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, виплатив йому суму страхового відшкодування у порядку та у спосіб, передбачений Законом. Відтак позовні вимоги суперечать п. 36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача до відповідача 1, суд вказує наступне. Так судовим розглядом встановлено,що автомобіль «Opel Astra» днз [NUMBER] на момент ДТП знаходився в оренді ТОВ «Перший столичний хлібзавод», що підтверджується нотаріально засвідченим договором оренди № 1087 від 17.11.2016 року. 24.03.2017 року позивач повідомив орендаря про пошкодження майна і орендар з 01.04.2017 року припинив дію договору оренди, повернув пошкоджене майно позивачу і припинив нарахування та виплату коштів за подальшу оренду автомобіля. Позивач вказує, що втрати останнього (упущена вигода), без врахування суми податку з доходу фізичних осіб (чистий прибуток), в наслідок припинення дії договору оренди автомобіля «Opel Astra» днз [NUMBER] від 17.11.2016 року склали 19 722,50 грн. Згідно ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З аналізу вказаної норми законодавства України вбачається, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала б відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою. Таким чином, у вигляді втраченої вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Отже, покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. Саме така правова позиція висловлена у висновку Верховного Суду України, вкладеному у постанові від 09.12.2014 №3-188гс14. Згідно ч.4 ст.623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) виховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Просячи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести за допомогою документів бухгалтерського та податкового обліку розмір завданих збитків (упущеної вигоди), причинний зв`язок між діями відповідача та неотриманими доходами (прибутком), зазначити (з відповідним документальним підтвердженням) на заходи, вжиті ним щодо одержання доходів, обґрунтувати (з документальним підтвердженням) з яких міркувань він виходив, при визначенні розміру упущеної вигоди (докази того факту, що при відсутності порушення відповідачем зобов`язання, позивач одержав би зазначений розмір доходу). Довідка про доходи від 25.072019 року ТОВ «Перший столичний хлібзавод» про те, що [PERSON] працював в ТОВ «Перший столичний хлібзавод» по договору оренди якогось транспортного засобу не може бути прийнята для розрахунку упущеної вигоди, оскільки згідно наказу від 21.03.2016 року [PERSON] прийнятий на посаду водія за трудовим договором. Надані позивачем в обґрунтування упущеної вигоди документи не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки, вони не містять достовірних даних про прибутки позивача за договором оренди транспортного засобу та доказів сплати податку з отриманої орендної плати до податкових органів. Позивачем не доведено, що за звичайних умов він міг би, з урахуванням терміну дії договору оренди, умов про можливе скорочення його терміну, припинення дії договору за бажанням орендаря, він беззаперечно міг би отримати дохід у розмірі 19 002,50 грн., і не отримав його з вини відповідача-1. Крім того, згідно п.3.2 Договору оренди транспортного засобу від 17.11.2016 року: «Передання транспортного засобу в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, що має бути підписаний сторонами і є невід`ємною частиною даного договору. З моменту підписання зазначеного акта починається обчислення строку даного договору і нарахування орендної плати». Згідно п.п. «Д» п.7.1 вказаного договору, повернення транспортного засобу здійснюється також за актом приймання-передачі. При цьому позивач не надав ні акту про передання в оренду, ні акту про повернення з оренди вказаного автомобіля, що унеможливлює встановлення строку даного договору. Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення упущеної вигоди від припинення дії договору оренди ТЗ, є безпідставними. Разом з тим, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 1 на користь позивача витрати на евакуацію транспортного засобу «Opel Astra» днз [NUMBER] з місця ДТП у розмірі 1 000,00 грн., що підтверджується товарним чеком від 24.03.2017 року. Щодо вимог позову про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. У позові позивач також просить стягнути із відповідача 1 10 000,00 грн. моральної шкоди, яка спричинена йому внаслідок пошкодження належного йому автомобіля з вини відповідача 1, безпосереднього винуватця ДТП. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Згідно ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Пунктами 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 визначено, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Через звернення до суду за відшкодуванням матеріальних збитків, згідно п.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач, вказує, що моральна шкода була завдана останньому фактом пошкодження кошторисного та дорогого як для позивача так і його родини майна - автомобіля. Позивач і його родина до теперішнього часу не мають іншого автомобіля та вимушені в повсякденному житті обходитися без автомобіля, так як коштів на ремонт або придбання іншого автомобіля у родинні немає. Дані обставини порушили звичайний ритм життя як позивача так і його родини, завдало багато незручностей, негативно вплинуло як на його особисте життя так і на роботу. Пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачу душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан, а відтак суд приходить до висновку про факт завдання моральної шкоди позивачу, та вважає, що моральна шкода у розмірі 10 000,00 грн. відповідає принципу розумності і справедливості. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, з урахуванням принципу диспозитивності, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій у розмірі 112,65 грн. підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial