Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

09 липня 2025 року від позивача через систему «Електронний суд» до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшов позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 26 лютого 2020 року між ТОВ «Займер» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 114988 про надання фінансового кредиту, шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Сума виданого кредиту становить 1300 грн, що були перераховані за реквізитами платіжної картки відповідача № [NUMBER] , дата надання кредиту - 26.02.2020 року, строк кредиту - 23 дні, стандартна процентна ставка - 2% в день або 730% річних. 28 жовтня 2021 року було укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до якого ТОВ «Займер» відступило на користь ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, в тому числі і до [PERSON] . Зазначає, що станом на 16 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 6760,00 грн, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 1300,00 грн, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5460,00 грн. Просить стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Кеш Ту Гоу» заборгованість за кредитним договором № 114988 від 26 лютого 2020 року в сумі 6760,00 грн, понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. 23 липня 2025 року справа надійшла з Новомиргородського районного суду Кіровоградської області до Локачинського районного суду Волинської області за підсудністю. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 24 липня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 08 вересня 2025 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 38 на звороті). 08 вересня 2025 року представник позивача Пархомчук С.В. направив заяву, у якій не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн. (а.с. 41-43). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився також, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, яке повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 40). Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов від нього не надійшло. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Судом встановлено, що 26 лютого 2020 року [PERSON] уклав індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № 114988 з ТОВ «Займер» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 13-14). Укладення договору підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «Займер», згідно якої клієнт [PERSON] , з яким укладено договір №114988 від 26.02.2020 року, ідентифікований ТОВ «Займер». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): здійснювалось в інформаційно-телекомунікаційній системі https://www.cly.com.ua/ - одноразовий ідентифікатор KL9504, який відправлено 26.02.2020 року на номер телефону [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до умов даного договору та додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту № 114988 від 26.02.2020 року, товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 1300 грн строком на 23 дні. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу, тип процентної ставки - фіксована. Сукупна вартість кредиту становить 1898 грн, з яких сума кредиту становить 1300 грн, сума нарахованих процентів за користування кредитом становить 598 грн. Крім того, сума нарахованої пені (у разі прострочення) становить 5%. На виконання умов договору 26 лютого 2020 року відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 1300 гривень шляхом перерахунку на його платіжну картку [NUMBER] через платіжний сервіс «Platon», що підтверджується інформаційною довідкою вих. № 8224/05 від 30.05.2025 року виданої ТОВ «Платежі онлайн» (а.с. 20). Згідно виписки з особового рахунка за кредитним договором № 114988 сформованої ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» станом на 16.04.2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 114988 від 26.02.2020 року становить 6760 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 1300 грн, прострочена заборгованість за процентами становить 5460 грн (а.с. 9 на звороті). Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступає за плату право грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 15-16). Відповідно до копії платіжного доручення №1653 від 02.11.2021 ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» перерахувало на рахунок ТОВ «Зеймер» 702 417,04 грн, як оплату за відступлення права грошової вимоги по договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, згідно з реєстром боржників додаток 1 від 28.10.2021, без ПДВ (а.с. 19). Як убачається з копії платіжної інструкції №1672 від 23.11.2021 ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» перерахувало на рахунок ТОВ «Зеймер» 722417,04 грн, як остаточний розрахунок за відступлення права грошової вимоги по договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, без ПДВ (а.с. 19). Із витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року, залишок заборгованості у [PERSON] на момент відступлення права вимоги за кредитним договором № 114988 від 26.02.2020 року становить 6760 грн, з яких 1300 грн - залишок за тілом кредиту, 5460 грн - залишок за відсотками (а.с. 10). Отже, ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» набуло право вимоги до [PERSON] 14.05.2025 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на адресу відповідача [PERSON] направлено вимогу про виконання зобов`язань за договором №114988 про надання фінансового кредиту від 26.02.2020, однак така залишена останнім без виконання. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 12 цієї статті електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 1 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, ТОВ «Займер» надало [PERSON] кредитні кошти шляхом безготівкового переказу на його картковий рахунок, таким чином виконавши свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі. У той же час відповідач, в порушення положень кредитного договору та вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, користуючись коштами наданими йому кредитором, не виконав своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість за вищезазначеним правочином. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, відповідач правом на подання відзиву не скористався. Водночас, суд звертає увагу на те, що погоджуючись із сумою заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1300 грн, як фактично отриманої позичальником, дійшов висновку про часткову необґрунтованість тверджень позивача щодо розміру заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами. Як було зазначено вище, умовами договору сторони визначили строк кредитування 23 дні. Відповідно до п. 2.3 кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 3.3.3 кредитного договору клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. Вказуючи про нарахування відсотків на суму 5460 грн позивач фактично виходить за межі строку кредитування, погодженого сторонами у 23 дні. Судом не отримано доказів про дотримання учасниками встановленого договором порядку продовження (автопролонгації) строку користування кредитом, відомостей про направлення позичальнику електронного листа-повідомлення з відтворенням даних про новий строк кредитування не надано. Також, у позовній заяві позивач жодним чином не обґрунтував та матеріалами справи не підтвердив підстави та обгрунтованість нарахування процентів в розмірі 5460 грн. Проценти за «користування кредитом» нараховані після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. З огляду на мотивувальну частину постанови від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказує, що «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором». У своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, позивач не заявляє вимоги в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, становить 598 грн, виходячи із розрахунку: 1300 (тіло кредиту) * 2% (в день за користування кредитом) * 23 (строк дії договору) = 598 грн. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial