Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

13 серпня 2025 року представник [PERSON] - адвокат Іванченко А.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. В обґрунтування заяви покликається на те, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року позовну заяву було задоволено, стягнуто з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 7669,01 грн та судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Однак, під час винесення рішення суд не вирішив питання про судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката, які поніс позивач. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 серпня 2025 року заяву передано головуючому судді Аксьоновій Н.М. Оскільки позивач направила копію заяви про ухвалення додаткового рішення відповідачу, на підставі ч.4 ст.270 ЦПК України, суд вирішив не викликати сторони в судове засідання для розгляду указаної заяви. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Розглянувши заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі з огляду на наступне. Судом установлено, що у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Дінеро», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щоо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року позовну заяву було задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 23 вересня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за №30441, яким звернуто стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дінеро» заборгованості за кредитним договором №AG7171847 від 20 вересня 2019 року у сумі 14449 грн. Стягнуто з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у сумі 7669,01 грн. Стягнуто з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь [PERSON] 1211,20 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат. Однак, під час винесення рішення суд не вирішив питання про судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката, які поніс позивач. 13 серпня 2025 року представник [PERSON] - адвокат Іванченко А.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Частинами 1, 12 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 01 березня 2024 року, укладеного між адвокатом Іванченко А.В. та [PERSON] , копію акту приймання-передавання юридичних послух (правової допомоги) від 30 квітня 2024 року, до договору про надання правничої допомоги від 08 липня 2024 року, ордер серії АН №1396746 від 12 квітня 2024 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5149 від 30 серпня 2018 року. Так, згідно наданих документів вбачається, що вартість послуг адвоката, наданих позивачу, сторони погодили у вигляді фіксованої суми гонорару, що складає 7000 грн та включає в себе вивчення судової практики та підготовку позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідач 23 квітня 2024 року подав до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, в якому просив відмовити у стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, покликаючись на те, що витрати позивача на оплату послуг адвоката не є спів мірними зі складністю справи, а також завищеними щодо іншої сторони спору. Крім того зазначив, що предмет позову не є складним та не потребує вивчення великого обсягу нормативно-правових актів, складання великої кількості процесуальних документів, витрачання значного часу на вивчення обставин справи, оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Зазначає, що позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є документом, підготовка якого не потребує багато часу, значних зусиль, особливих навиків та знань, і не може вважатись складною юридичної роботою для адвоката. Судова практика з питань визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у подібних відносинах є сталою. Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2023 року №910/7032/17). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, провадження № 12-14гс22). Договором про надання правничої допомоги від 01 березня 2024 року та додатковою угодою до нього сторони погодили розмір гонорару адвоката у вигляді фіксованої суми у розмірі 7000 грн. Відтак, заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн підтверджені належними доказами та визначені у договорі у вигляді фіксованої суми, а тому такий розмір не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, суд враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару суперечитиме принципу свободи договору. З огляду на викладене, заява представника позивача [PERSON] - адвоката Іванченко А.В. про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Дінеро», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щоо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підлягає задоволенню.

Outcome: approved