Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач), через представника адвоката Литвин Н. О., звернувся до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва на право на спадщину від 28 травня 1988 року № 4142, посвідченого старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 15 травня 1984 року, зареєстрованого в Лисичанському БТІ від 27 вересня 1988 року за № 1751 спадкоємцями в рівних долях після померлої [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] . Спадковим майном зазначено житловий будинок з надвірними побудовами. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 16 листопада 1988 року державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю. М. за № 152/9076, позивачеві належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок згідно з довідкою Лисичанського БТІ від 28 жовтня 1988 року за № 1809 розташований на земельній ділянці площею 700 кв. м, Аа жилий будинок, жилою площею 22,20 кв. м, дер.обл. цеглою та складається з 2 х кімнат і 1 кухні, Б сарай, Г погреб, У вбиральня, 1 2 споруди. Згідно з реєстраційним написом Лисичанського БТІ від 26 березня 1990 року № 1751 про право приватної власності житловий будинок А 1/2 частина належить [PERSON] . Внаслідок збройної агресії рф проти України та активних бойових дій на території міста Сєвєродонецька Луганської області позивач залишив будинок та на даний час не має можливості зареєструвати права на належне йому нерухоме майно. Вказав, що на даний час будинок позивача пошкоджено внаслідок бойових дій, але отримати відповідну компенсацію позивач позбавлений можливості, оскільки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо зареєстрованого за ним права власності на вказаний будинок. Позивач, з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно звернувся із заявою № 62838712 від 09 вересня 2024 року до державного реєстратора. 16 вересня 2024 року отримав рішення № 75062357 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Рішення № 75062357 обґрунтовано встановленням державним реєстратором, що [PERSON] звернувся з заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Пакет поданих ним документів містив: свідоцтво про право на спадщину № 4142, видане держаним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори від 28 травня 1988 року, зареєстроване Сєвєродонецьким БТІ 27 вересня 1988 року, та договір купівлі-продажу № 152, виданий державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 16 листопада 1988 року, зареєстрований Сєвєродонецьким БТІ 26 березня 1990 року. Інші документи були відсутні. Державним реєстратором 10 вересня 2024 року було направлено запит № 564 01-26/ТМ до Сєвєродонецької МВА, та отримано відповідь від 16 вересня 2024 року №2987/1357, якою повідомлено, що вбачається неможливість надання інформації через відсутність доступу до архівів БТІ, оскільки Філія БТІ м. Сєвєродонецька у м. Сєвєродонецьку по теперішній час знаходяться на тимчасово окупованій території, тому надати інформацію щодо наявності архівних даних оформлених та/або зареєстрованих речових прав, які виникли в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року або про їх відсутність на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є можливим. Державний реєстратор позбавлений можливості вчинити дії, спрямовані на проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в зв`язку з чим позивачеві відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Позивач наголошує, що визнання права власності необхідне йому для подальшого оформлення та подачі заявки на отримання гарантованої державою компенсації з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення» відповідно до постанови КМУ № 381 від 21 квітня 2023 року. Постановленою суддею ухвалою від 09 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Постановленою суддею ухвалою від 19 травня 2025 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали доказів, доданих у копіях до позову. Постановленою судом ухвалою від 26 червня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 26 червня 2025 року оглянуто надані представником позивача оригінали доказів, витребувані ухвалою суду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала з підстав, указаних у ньому, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Представник третьої особи подав клопотання про розгляд справи у власну відсутність. Рішення просив ухвалити відповідно до чинного законодавства. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши оригінали доказів, висновує таке. З дослідженого\~в оригіналі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом,\~копію якого\~позивачем долучено\~до матеріалів\~справи /а.с.17/,\~виданого 28\~травня 1988\~року старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4142, вбачається, що спадкоємцями померлої [INFO] [PERSON] є, в рівних частках, [PERSON] та [PERSON] . Спадкове майно складається з жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , належного померлій. Згідно з довідкою БТІ м. Лисичанська від 28 жовтня 1988 року № 839, на земельній ділянці, площею 700 кв. м, розташовані: Аа жилий будинок, який складається з 2-х кімнат й кухні, житловою площею 22,20 кв. м, Б сарай, Г погріб, У вбиральня, № 1 2 споруди. Згідно з реєстраційним написом Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації 27 вересня 1988 року на документі про право особистої власності, копію якого позивачем надано суду та оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, вказаний будинок (домоволодіння) [ADDRESS] , цілий, зареєстровано на праві особистої власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою 28 травня 1988 року за реєстровим № 4142, записане в реєстрову книгу за № 1751 в Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації Будинок [ADDRESS] в цілому складається з житлового будинку з надвірними побудовами /а.с.19, 20/. Відповідно до дослідженого в оригіналі договору купівлі-продажу від 16 листопада 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 9076, копію якого позивачем долучено до матеріалів справи /а.с.21-24/, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав частину житлового будинку з належними надвірними побудовами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , належну продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою 28 травня 1988 року за реєстровим № 4142. Згідно з довідкою Лисичанського БТІ від 28 жовтня 1988 року № 1809, на земельній ділянці, площею 700 кв. м, розташовані: Аа жилий будинок, дерев`яний, обкладений цеглою, який складається з 2 кімнат й 1 кухні, житловою площею 22,20 кв. м, Б сарай, Г погріб, У вбиральня, № 1 2 споруди. Продаж вчинено за 5000,00 руб. Договір містить штамп реєстраційного посвідчення про право власності, згідно з яким права власності на спірний будинок зареєстроване за [PERSON] . При цьому судом досліджено надані позивачем у копіях акт про готовність до вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09 лютого 1982 року /а.с.25-26/, технічний паспорт на будинок, складений 08 квітня 1988 року /а.с.43-49/, з яких вбачається технічні характеристики житлового будинку індивідуального житлового фонду. Відомості щодо проживання позивача у вказаному будинку, реєстрація його права власності також підтверджуються і наданою у засвідченій копії домовою книгою для прописки громадян /а.с.28-42/. З копії паспорту громадянина України позивача, серії [NUMBER] , вбачається, що з 27 січня 1998 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.13-15/. Відповідно до копії довідки від 28 листопада 2022 року № 1222-5000652571 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що з 01 квітня 2022 року місце перебування позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.27/. 06 вересня 2023 року позивачем подане повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно /а.с.10-11/. 16 вересня 2024 року рішенням № 75062357 позивачеві відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: неможливості надання відповіді з БТІ м. Сєвєродонецька про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.50-51/. Рішенням Комісії з питань увічнення пам`яті видатних подій і особистостей у місті Сєвєродонецька від 16 вересня 2015 року вул. Кірова в житловому кварталі м. Сєвєродонецька Щедрищеве перейменовано на вул. Центральну. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У позивача наявні документи, що засвідчують його право власності (свідоцтво про право на спадщину та договір купівлі-продажу), однак відсутність можливості перевірки дійсності їх видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивача можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1988 році. Надані позивачем докази у виді свідоцтва про право на спадщину (посвідченого нотаріально), договору купівлі-продажу (посвідченого нотаріально), технічного паспорту містять відмітки органів, що здійснювали реєстрацію права власності на 1988 рік Лисичанським БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію переходу права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації будинку. Крім того після набуття у власність будинку позивач почав користуватися ним, про що свідчить його реєстрація у будинку після укладення договору купівлі-продажу. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено його право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірний будинок у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved