Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

У серпні 2021 року адвокат Якимчук Михайло Миколайович в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про витребування квартири з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинених державним реєстратором Комунального підприємства «Єдине вікно державної реєстрації» Черненко І.Л. № 45348179 від 04 лютого 2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 147,70 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. № 53518715 від 07 серпня 2020 року про державну реєстрацію права власності на спірну Квартиру за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі № 238; визнати недійсним Договір іпотеки від 19 березня 2021 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у реєстрі за № 369 та посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Тетяною Олександрівною; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинених приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Тетяною Олександрівною № 57190328 від 19 березня 2021 року про державну реєстрацію іпотеки; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинених приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Тетяною Олександрівною № 57189933 від 19 березня 2021 року про державну реєстрацію обтяжень (заборона на нерухоме майно); витребувати із володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, загальною площею 147,70 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У обґрунтування позовних вимог вказано, відповідно до Договору дарування квартири від 07.09.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П., зареєстрований в реєстрі за № 8614, [PERSON] (далі - Позивач), набув у власність квартиру, загальною площею 147,70 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира). Вказаний договір було зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 жовтня 2007 року та записано в реєстрову книгу №д1126-169 за реєстром № 817. 16.06.2021 року о 14 годині Позивач отримав телефонний від сусідки, яка повідомила Позивачу, що невідомі люди виносять речі з моєї квартири. Близько 16:00 Позивач прибув до Квартири та дійсно було виявлено, що сторонні особи винесли з квартири майже всі цінні речі. Звернувшись до поліції та повідомивши про вчинення злочину, працівники поліції розпочали досудове розслідування по кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР 12021105060001135 від 17.06.2021 року за фактом самоправства. На сьогоднішній день розслідування вказаного кримінального провадження продовжується. Після виявлення факту порушення права власності на Квартиру та особисте майно Позивача, останній отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 262264997 від 18.06.2021 року, відповідно до якої, Позивач виявив, що право власності на належну йому Квартиру зареєстровано за [PERSON] (далі - відповідач 2) на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі № 238. Підставою для укладення вказаного договору був Договір купівлі-продажу квартири від 27.03.2009 року, який посвідчено приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., зареєстровано в реєстрі № 265, відповідно до якого, нібито Позивач продав належну йому квартиру [PERSON] (далі - відповідач 1). Договір купівлі-продажу квартири від 27.03.2009 року є підробленим, оскільки Позивач його не підписував, а також згідно Листа від 18 червня 2021 року № 32, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П., повідомила, що за 27.03.2009 року в Реєстрі для нотаріальних дій приватного нотаріуса відсутній такий номер нотаріальної дії, за реєстровим номером 265 в реєстрі зареєстрована нотаріальна дія - засвідчення вірності копії документа від 10.03.2009 року. Також нотаріус повідомила, що печатка та підпис суттєво відрізняються від оригіналу. Бланк серії ВКТ 348297 на якому надруковано вищевказаний договір, справді був використаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] для посвідчення іншого правочину. У зв`язку з відсутністю у реєстрі відомостей про вчинення нотаріальної дії, а також у зв`язку з не укладанням Позивачем будь-яких договорів на відчуження Квартири, Позивач вважає, що спірна Квартира вибула з володіння поза його волею на підставі підробленого Договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2009 року, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/45298/21-ц та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2021 року заяву адвоката Якимчука Михайла Миколайовича, який діє в інтересах позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 757/45298/21-ц - задоволено. Накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1756932180000; загальною площею 147,70 кв.м., житлова площа 100,1 кв.м. 28.09.2021 року на адресу суду від третьої особи Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення, просили суд вирішити спір на підставі наявних матеріалів справи та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, розгляд справи здійснювати без участі представника Департаменту. 01.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла заяву про зміну предмета позову. 01.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача та третьої особи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.10.2022 року, занесеною до протоколу судового засідання залучено до участі у справу в якості відповідача [PERSON] та третю особу приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Дереберу Тетяну Олександрівну. 22.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача 3 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач 3 заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні. 03.04.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 12.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача 3 надійшли заперечення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2025 року прийнято до спільного розгляду заяву про зміну предмета позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/45298/21-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 2 заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити. У судовому засіданні представник відповідача 3 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити. Відповідач 1 та треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача 1 та третіх осіб, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача 2, сторону відповідача 3, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до Договору дарування квартири від 07.09.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П., зареєстрований в реєстрі за № 8614, [PERSON] , набув у власність квартиру, загальною площею 147,70 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира). Вказаний договір було зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.10.2007 року та записано в реєстрову книгу №д1126-169 за реєстром № 817. У подальшому, 16.06.2021 року позивач отримав телефонний від сусідки, яка повідомила останньому, що невідомі люди виносять речі з його квартири. Звернувшись до поліції та повідомивши про вчинення злочину, працівники поліції розпочали досудове розслідування по кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР 12021105060001135 від 17.06.2021 року за фактом самоправства. Після виявлення факту порушення права власності на квартиру та особисте майно позивача, останній отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 262264997 від 18.06.2021 року. Так, відповідно до вказаної довідки судом встановлено, що право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі № 238. Підставою для укладення вказаного договору був Договір купівлі-продажу квартири від 27.03.2009 року, який посвідчено приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., зареєстровано в реєстрі № 265, відповідно до якого, позивач продав належну йому квартиру [PERSON] . Сторона позивача вказує, що договір купівлі-продажу квартири від 27.03.2009 року є підробленим, оскільки позивач його не підписував, а також згідно Листа від 18.06.2021 року № 32, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П., повідомила, що за 27.03.2009 року в Реєстрі для нотаріальних дій приватного нотаріуса відсутній такий номер нотаріальної дії, за реєстровим номером 265 в реєстрі зареєстрована нотаріальна дія - засвідчення вірності копії документа від 10.03.2009 року. Також нотаріус повідомила, що печатка та підпис суттєво відрізняються від оригіналу. Бланк серії ВКТ 348297 на якому надруковано вищевказаний договір, справді був використаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] для посвідчення іншого правочину. У подальшому 19.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який зареєстровано у реєстрі за №369 та посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Т.О., відповідно до якого для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було передано в іпотеку спірну квартиру. 19.03.2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Т.О. за № 57190328 здійснено державну реєстрацію іпотеки. 19.03.2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Дереберою Т.О. за № 57190328 здійснено реєстрацію обтяжень. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Частина 2 ст. 328 ЦК України визначає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. добросовісний набувач Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в й право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обгрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Верховний Суд (Касаційний цивільний суд) у постановах від 18.03.2020 р. у справі № 199/7375/16-п та від 20.05.2020 р. у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що «конструкція», за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод». З`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію «пропорційності» втручання у право власності набувача майна. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.11.2021 року по справі № 925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності, прийшла до наступних висновків: Добросовісність с однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, на час укладення договору купівлі-продажу від 07.08.2020 року діяв Державний ресстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , набуваючи спірну квартиру, покладався на відомості про заресстроване право власності на спірну квартиру за продавцем, [PERSON] , оскільки право власності було заарестовано за ним 23.01.2019 року реєстратором Черненком. Л., Комунальне підприємство «Єдине вікно державної реєстрації», номер запису про право власності: 30127852. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем і майно не може бути у нього витребувано. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. За змістом указаної норми іпотека припиняється, зокрема, у разі; припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання потечного договору недійсним, з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тлумачення цієї статті Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з підстав, які передбачені цим 34. Законом. Аналогічний правовий висновок наведений, зокрема, у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 643/4395/16-ц (провадження 6-786цс17), від 05.07.2017 року у справі № 369/5865/15-ц (провадження № 6-1840цс16) постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року по справі № 760/16916/14-11 (провадження №61-1727св17). При цьому. Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку. Результат аналізу положень Закону України «Про іпотеку» у взаємозв' изку зі статтями 204, 215, 509, 598 ЦК України свідчить, що витребування майна від добросовісного набувача не припиняє основного зобов`язання та не с самостійною підставою для припинення іпотеки, якщо інше не передбачене договором. Закон не встановлює недійсність такого правочину (його нікчемність). Оскільки Закон України «Про іпотеку», який є спеціальним законом подо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки. Об`єднана палати Касаційного цивільного суду у справі № 11 листопада 2019 року у справі справа № 756/15538/15-ц, провадження № 61-18736сво18, дійшла висновку, що оскільки Закон України «Про іпотеку», який с спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не с самостійною підставою для припинення іпотеки. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що є підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 202/1148/17 (провадження № 61-38257ев18) про те, що витребування майна від добросовісного набувача припиняє основне зобов`язання та є самостійною підставою для припинення іпотеки. На момент укладення договору іпотеки 19.03.2021 року добросовісний набувач [PERSON] був власником переданої в іпотеку квартири. Право власності було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Доказів недобросовісної повіедінки іпотекодержателя [PERSON] стороною позивача не доведено. До того ж, сторона позивача не скористалася правом на стадії підготовчого розгляду справи ініціювати питання про витребування оригіналів оскаржуваних договір та відповідно проведення експертизи у справі. Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо результатів розслідування кримінального провадження № 12021105060001135 від 17.06.2021 року. Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов до висновку про відмову у його задоволенні.

Outcome: dismissed