Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій вказує, що з 11 лютого 2011 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, в якому у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, в них виявилися різні характери та погляди на життя, шлюб та сім`ю. Вказує, що на даний час відносини подружжя суттєво погіршились, з літа 2021 року вони не проживають спільно та не підтримують сімейних відносин подальше спільне проживання є неможливе. Тому просить шлюб між ними розірвати. Крім того позивачка вказала, що з моменту роздільного проживання діти постійно проживають з нею та перебувають на її утриманні. Їм з відповідачем не вдалося дійти згоди щодо сплати останнім розміру аліментів на утримання дітей. Тому просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходів). Крім того позивачка зазначила, що вона забезпечує дітей належними умовами для проживання та створює для них умови для росту та розвитку, тому просить після розірвання шлюбу визначити місце проживання дітей з нею. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір`ю не заперечив. Щодо стягнення аліментів не погоджується із визначеною позивачкою сумою, та згідний на стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, встановив наступне. 11 лютого 2011 року сторони зареєстрували шлюб у Виконкомі Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 11 лютого 2011 року (а.с. 7). В шлюбі у подружжя народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12,13). Згідно зі\~статтею 24 Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу (ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, не вживають заходів для примирення, спільно не проживають.\~Тому суд дійшов висновку, що шлюб сторін носить формальний характер, а тому подальше його збереження суперечитиме їх інтересам. Відтак, враховуючи відсутність перешкод, передбачених статтею 110 СК України, беручи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей слід зазначити наступне. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3\~ст.181 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій формі. Частиною 2\~ст. 182 Сімейного кодексу України\~встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. У п.17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо\~\~батьківства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року\~зазначається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка та дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Задовольняючи позовні в цій частині суд виходить із того, що відповідач, який відповідно до ст. ст.\~180,\~181 СК України\~зобов`язаний надавати утримання своїм малолітнім дітям до досягнення нею повноліття, є здоровим та працездатним (іншого суду не подано), а малолітні діти сторін проживають окремо від батька і потребують матеріальних витрат на харчування, забезпечення одягом, організації дозвілля, відпочинку та виховання, що є необхідним для забезпечення нормального рівня життя, суд вважає доцільним стягувати аліменти, у вказаному позивачкою розмірі, що буде об`єктивним і справедливим та не вплине на погіршення матеріального становища відповідача, який є молодого віку, працездатний, має дохід, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми отриманих доходів. Крім того суд зазначає, що в силу ч. 5 ст. 183 СК України стягнення алміентів в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, визначено законом як мінімальний розмір. Також суд зазначає, що спосіб стягнення аліментів (в частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) визначається на розсуд позивача. Також, судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу з матір`ю, батько дитини не просив визначити місце проживання дітей з ним. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. А тому, вирішуючи заяву позивачки щодо залишення проживання дидітейтини після розірвання шлюбу з нею, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, втім позивачкою заявлено вимогу про залишення проживання спільних дітей разом із нею після розірвання шлюбу, то у розрізі заявлених вимог в межах розгляду даної цивільної справи судом не вирішується питання про визначення місця проживання спільних дітей, судом вирішується лише питання про залишення проживання дітей з тим із батьків після розірвання шлюбу, з ким наразі вони проживають, відтак суд дійшов висновку про залишення дітей проживати разом із матір`ю. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У зв`язку із задоволенням вимог позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає сплачений нею судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved