Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Кучер В.М. звернувся до суду з позовом та просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що позивач проживала спільно із відповідачем без реєстрації шлюбу із 2020 року. Від сумісного проживання сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що через півроку після народження сина відповідач припинив сумісне проживання, будь-яке спілкування із позивачем та дітьми. В даний час позивач із дітьми проживають в м. Жмеринка Вінницької області. Відповідач, місце проживання якого [PERSON] невідоме, життям дітей не цікавиться, не відвідує їх, участі у їх вихованні та матеріальному утримання не приймає. Загальний розмір щомісячного доходу позивача становить близько 9000 грн 00 коп. Стверджує, що факт невиконання відповідачем батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей можуть підтвердити свідки, з клопотанням про виклик яких вона звернулася до суду. Вважає, що позиція відповідача свідчить про відсутність у нього будь-якого бажання підтримувати родинні відносини з дітьми Він свідомо не виконує свої батьківські обов`язки, встановлені СК України, вихованням дітей не займається, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток; не забезпечує дітей харчуванням, медичним доглядом. Відповідач з дітьми не спілкується, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Всі обов`язки по вихованню та утриманню дітей виконує самостійно позивач по справі. Ухвалою судді Переяславського міськрайонного суду Київської області Керекези Я.І. від 30 квітня 2025 року (а.с.22) дану позовну заяву було залишено без руху надано позивачу строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 09 травня 2025 року до суду від представника позивача адвоката Кучера В.М. надійшла заява про продовження строку для виконання вищезазначеної ухвали суду (а.с.24-29). Ухвалою від 23 травня 29025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.36). Ухвалою від 17 липня 2025 року (а.с.58) було закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Зобов`язано 3 особу - виконавчий комітет Жмеринської міської ради (як орган опіки та піклування) подати суду висновок щодо розв`язання даного спору. 04 вересня 2025 року Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради надійшов до суду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 09 вересня 2025 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Кучер В.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] зазначила, що останній раз бачила відповідача приблизно у листопада 2023 року в Німеччині (адреси його можливого перебування там не знає). Де він на зараз не знає. Але до її батька, який знаходиться у Німеччині, він не з`являвся. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судові засідання двічі не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений в силу п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, належним чином. Крім того, він повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзив на позов не направив. Представник третьої особи Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області Лавріненко Ю.В. в судовому засіданні зазначила про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відносно його малолітніх дітей. В найкращих інтересах саме дітей необхідність мати двох батьків. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04 січня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Жмеринці Жмеринського району Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). З витягу із актового запису про народження № G 539/2023 від 12 квітня 2023 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-12). Згідно довідки Генерального консульства України у Гамбурзі від 07 липня 2023 року (а.с.13) [PERSON] набув громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» (а.с.13). Відповідно до довідки Квартального комітету «Добробут» № 128 від 08 квітня 2025 року (а.с.15) [PERSON] проживає по [ADDRESS] . ЇЇ діти: донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] ,- проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області надав висновок, затверджений рішенням № 295 від 22 серпня 2025 року, про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (а.с.81-87). З Висновку вбачається, що комісія прийшла до висновку про відсутність та недоведеність [PERSON] достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , які б відповідали ст. 164 СК України та свідчили про умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків. Свідок [PERSON] показала суду наступне. Вона є сусідкою позивача, проживає в м. Жмеринка в будинку навпроти будинку, де проживає позивач. Знає її з дитинства. [PERSON] весь час проживала у Жмеринці. Певний час (приблизно 5 років) разом з нею проживав і її чоловік [PERSON] . Вона мають двох дітей: дівчинку і хлопчика. Де зараз [PERSON] не знає. Свідок [PERSON] показав суду наступне. Він є товаришем батька позивача, знає її з дитинства. [PERSON] є чоловіком [PERSON] (неофіційним). Жили вони у батьків [PERSON] у м. Жмеринка, певний час жили у Німеччині. Де зараз [PERSON] не знає. Загалом, жили вони погано: [PERSON] не допомагав по господарству, погано відносився і до дружини, і до дітей, міг кричати та матюкатися. Ніби й підіймав руку. Інших доказів суду не надано, клопотань з цього приводу не заявлено. \~ \~ \~ \~Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Сімейного кодексу України стосовно виконання батьками обов`язку щодо виховання, утримання та піклування про своїх неповнолітніх дітей, підстав позбавлення батьківських прав, Закону України «Про охорону дитинства», тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 151 цього Кодексу, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків (стаття 166 СК України). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, рішення від 16 липня 2015 року). У справі «Савіни проти України (заява 39948/06, рішення від 18 грудня 2008 року) ЄСПЛ вказав на те, що той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати винятково посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2019 року по справі № 300/908/17 зазначено, що права батьків щодо дитини є похідними від прав дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, перш за все повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст.81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Разом з тим, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у їх (його, її) діях. Зважаючи на подані позивачем та досліджені судом докази, враховуючи норми ст. 12 та 13, 81 ЦПК України, такі обставини, як запроваджений на території України воєнний стан, що спричиняє внутрішню та зовнішню міграцію людей, мобілізаційні процеси в країні, що в свою чергу, на зараз часто не дають можливості встановити місце знаходження осіб та умови їх перебування, беручи до уваги Висновок органу опіки та піклування, який суд, зважаючи на повноваження органу опіки та піклування, вважає достатньо обгрунтованим та таким, що відповідає інтересам дітей, суд дійшов до висновку, що достатніх доказів свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків не надано. Тому, з урахуванням вищезазначеного суд вважає, що у задоволенні позову на зараз слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed