Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд: - визнати договір купівлі-продажу від 21.06.2023 №0541/2023/3891218 автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] недійсним; - визнати спільним майном автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , набутий під час шлюбу; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки вартості придбаного під час шлюбу автомобіля марки Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , у розмірі 160245,00 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14\~лютого 2010\~рокусторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року. Від вказаного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . 27\~вересня 2020\~рокусторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року. В період\~шлюбу,\~а саме\~10.11.2021\~подружжям придбано\~автомобіль Сhrysler,\~модель 200,\~рік випуску\~2014,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~ID\~документ [NUMBER] ,\~ідентифікаційний номер\~ [NUMBER] .\~Згідно відомостей\~Єдиного державного\~реєстру транспортних\~засобів,\~в період\~часу з\~10.11.2021\~та станом\~на час\~розгляду запиту\~адвоката,\~транспортний засіб\~Сhrysler\~200,\~2014\~року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 10.11.2021 - перереєстрований в ТСЦ 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. [PERSON] по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 10.11.2021 №0541/2021/2908687; 21.06.2023 - перереєстрований в ТСД 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. [PERSON] по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 21.06.2023 №0541/2023/3891218. Оскільки вказане майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має право на 1/2 частку вказаного вище автомобіля в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка не надавала згоду відповідачу [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу та відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач вважає, що правочин з переоформлення автомобіля на матір відповідача було вчинено [PERSON] таємно та умисно, з метою незаконного позбавлення позивача її частки володіння цим автомобілем, хоча на даний час відповідач володіє та користується ним постійно, що підтверджує фіктивність договору купівлі - продажу від 21.06.2023 №0541/2023/3891218. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладений відповідачем без згоди позивача, кошти, отримані від продажу автомобіля їй не передавалися. Згідно поданої [PERSON] декларації від 04.03.2025 спірний автомобіль надалі знаходиться в його користуванні. Такі дії порушують права позивача на володіння, користування і розпорядження майном, на підставі чого вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. 07.05.2025від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 138-146), згідно якого просив відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Під час перебування у другому шлюбі, відповідачем дійсно був придбаний автомобіль марки «Сhrysler 200», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , однак останній придбаний за особисті кошти, у зв`язку із чим не може являтись спільним майном, що підтверджується наступним. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого ВВО «Хімпром» 28.07.1998, виданого на підставі рішення № 254 від 25.04.1997, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 19.101999 за реєстровим № 1180 відповідач набув право приватної власності на 1/6 квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену частку квартири зареєстроване державним реєстратором Стрижавської селищної ради Луценком Є.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2018, номер запису про право власності 26960059. Враховуючи пункт 1 частини 1 статті 57 СК України частка квартири за адресою: [ADDRESS] , являлась особистою приватною власністю відповідача [PERSON] внаслідок використання права на безоплатну приватизацію до укладення шлюбу. 06.11.2021 вищевказану квартиру було реалізовано гр. [PERSON] , що підтверджується договором купівлі продажу №1438 виданий приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. та внаслідок вчиненого правочину отримав грошові кошти в розмірі 129903 грн., тобто кошти належали відповідачу особисто та були лише його власністю і не могли бути спільною сумісною власністю подружжя. Протягом декількох днів відповідач обирав транспортний засіб, який хотів придбати, а обравши - 10.11.2021 придбав спірний легковий автомобіль за 95000 грн., а іншу частину грошових коштів в розмірі біля 30000 грн. витратив в інтересах сім`ї (придбання продуктів харчування, іграшок, приладдя для навчання, відвідування кафе, тощо). В подальшому, в червні 2023 року у зв`язку із вирішенням питання щодо переведення відповідача для подальшого несення служби до м. Ладижин Вінницької області, оплати орендованого житла, частим ремонтом транспортного засобу, його пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скрутним матеріальним становищем, виникла необхідність у позиці грошових коштів. Звернувшись до своєї матері [PERSON] відповідач попросив здійснити позику грошових коштів в сумі 60000 грн. На пропозицію остання відмовилась та запропонувала придбати автомобіль за вищезазначену суму, а якщо транспортний засіб буде потрібен, то він зможе час від часу ним користуватись до придбання власного. Так, 23.06.2023 між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] в приміщенні сервісного центрі МВС у м. Вінниці укладено договір купівлі-продажу №0541/2023/3891218 спірного автомобіля. Відповідач [PERSON] вважає, що спірний автомобіль є його особистою власністю, а не спільним майном подружжя, на який не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу від 21.06.2023 № 0541/2023/3891218 на спірний автомобіль недійсним. 09.05.2025\~на адресу\~суду надійшли\~заперечення на\~відзив (т.\~2\~а.с.\~4-6),\~які мотивовані\~тим,\~що відповідно\~до декларації\~позивача за\~2020\~рік заробітна\~плата за\~основним місцем\~роботи становила\~208593,00\~грн.,\~ [PERSON] \~-\~239504,00\~грн.\~Відповідно до\~декларації позивача\~за 2021\~рік заробітна\~плата за\~основним місцем\~роботи та\~виплачених аліментів\~становила 232693,00\~грн.,\~ [PERSON] \~-\~275965,00\~грн. Аналізуючи дані\~декларацій,\~слід відмітити,\~що дохід\~подружжя отриманий\~під час\~перебування в\~шлюбі був\~достатній для\~заощадження коштів\~для купівлі\~спільного транспортного\~засобу. Також в\~декларації вказаний\~дохід від\~відчуження нерухомого\~майна,\~що у\~розмірі 129903,00\~грн.,\~після розладу\~відносин,\~а саме\~в червні\~2023\~ [PERSON] зібрав свої особисті та ті самі грошові кошти, та переїхав проживати окремо від позивачки та дітей, за адресою: [ADDRESS] та почав проживати та вести спільне господарство разом зі своєю мамою. Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, аналізуючи надані декларації [PERSON] за період з 2020 року по 2024 рік, слід відмітити, що в них відсутні дані про наявні заощаджені кошти, тобто це спростовує надану інформацію щодо передачі коштів від реалізації автомобіля після розірвання шлюбу, так як останній являється суб`єктом декларування, який зобов`язаний в щорічній декларації вказувати про заощадженні кошти, однак являючись особою, яка займає особливе відповідальне становище не вказав передачу вказаних коштів, чим порушив Закон України «Про запобігання корупції». В судовому засіданні представник позивача - адвокат Пономаренко Д.Ю. позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява, відповідно до якої просила розглянути справу в її відсутність. Позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 14.02.2010 сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №207, який між ними було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.08.2014 (т. 1 а.с. 17-19). Від вказаного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 24). 27.09.2020 сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №1716, який між ними було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2023 (т. 1 а.с. 20-23). Таким чином, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2020 до 14.11.2023. Вказані обставини були підтверджені у судовому засіданні сторонами і не були спростовані будь-якими доказами, тому суд вважає, що такі обставини не підлягають доказуванню в порядку ст. 82 ЦПК України. З відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 13.09.2023 вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, в період часу з 10.11.2021 та станом на час розгляду запиту адвоката, транспортний засіб Сhrysler 200, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 10.11.2021 - перереєстрований в ТСЦ 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. [PERSON] по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 10.11.2021 №0541/2021/2908687; 21.06.2023 - перереєстрований в ТСД 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. [PERSON] по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 21.06.2023 №0541/2023/3891218 (т. 1 а.с. 25-27). На а.с. 195-196 т. 1 копія договору купівлі-продажу №0541/2023/3891218 транспортного засобу, укладеного 21.06.2023 в Вінницькому територіальному сервісному центрі МВС 0541, між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] за 60000 грн. транспортний засіб Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] (т.1 а.с. 195-196). Свідоцтвом про\~реєстрацію транспортного\~засобу [NUMBER] підтверджується,\~що [PERSON] є власником транспортного засобу Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] (т. 1 а.с. 197). Відповідно до висновку експертного дослідження №ЕД-19/102-25/7891-АВ від 07.04.2025 середня ринкова вартість ідентичного транспортного засобу «Сhrysler 200» 2014 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN - код [NUMBER] без проведення технічного огляду, станом на 07.04.2025 становила 320490,00 грн. (т. 1 а.с. 63-75). Будь-яких інших висновків експертів сторонами суду не надано, а також будь-які клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої ескпертизи у справі ними не заявлялися. Згідно з довідкою КП «ВМБТІ» №2641 від 24.04.2025, [PERSON] , який був зареєстрований в [ADDRESS] з 28.01.2000 по 28.10.2020 (згідно паспорту), використав своє право на безоплатну приватизацію квартири за вищезазначеною адресою в обсязі 8,0 кв.м. при нормі 22,6 кв.м., на підставі рішення ВВО «Хімпром» від 25.04.1997 №254 (т. 1 а.с. 165). Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №1438, [PERSON] (3/6), [PERSON] (1/6), [PERSON] (1/6), [PERSON] (1/6), продали [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1594150305101 за ціною 811890 грн. (т. 1 а.с. 166-170). Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі №553/2152/19. Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), на які послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: - у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; - у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; - у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн; - у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріалами справи підтверджується і не заперечується відповідачем [PERSON] , що у період перебування сторін [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2021 №0541/2021/2908687, набув у власність транспортний засіб Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Заперечуючи проти позову, [PERSON] вказував на те, що спірний транспортний засіб він придбав за особисті кошти, які отримав від продажу належної йому на праві власності 1/6 частки квартири у [ADDRESS] , а не за спільні сімейні кошти. Як на спростування презумпції спільної сумісної власності на спірне майно, відповідач [PERSON] посилався на договір купівлі-продажу квартири від 06.11.2021. Разом з тим, суд вважає, що сам собі договір купівлі-продажу квартири від 06.11.2021, не свідчить про придбання 10.11.2021 автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] відповідачем [PERSON] саме за ці гроші, які отримані ним від продажу належної йому 1/6 частки квартири. Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що отримані відповідачем [PERSON] від продажу належної йому 1/6 частки квартири грошові кошти були використані ним саме для купівлі спірного автомобіля, а не для будь-яких інших цілей, матеріали справи не містять та стороною відповідача [PERSON] не надано. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Доказів того, що [PERSON] повідомляв позивача [PERSON] про внесення його особистих грошових коштів в купівлю спірного автомобіля та остання була обізнана про це, матеріали справи не містять. Якщо відповідач [PERSON] мав на меті при купівлі автомобіля в період шлюбу використати належні йому особисті кошти для його придбання, то він міг укласти цей договір разом з позивачкою і визначити частки кожного в залежності від внесених особистих зберігань. Цього відповідачем [PERSON] зроблено не було. Крім того, відповідачем [PERSON] не доведено різницю фінансової участі колишнього подружжя в купівлі спірного автомобіля, а також те, що автомобіль придбавався для його власного використання, а не в інтересах сім`ї, відтак право спільної сумісної власності подружжя на вказаний об`єкт презюмується. Враховуючи встановлену законодавством презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а також те, що [PERSON] не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання спірного майна, зокрема, за рахунок особистих коштів отриманих від продажу належної йому частки квартири та не спростував вказану презумпцію, суд дійшов висновку, що автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Матеріалами справи підтверджується, що сторони придбали автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач [PERSON] розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди [PERSON] , тому суд дійшов висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини ринкової вартості спірного транспортного засобу, встановленої висновком експерта №ЕД-19/102-25/7891-АВ від 07.04.2025, а саме в розмірі 160245,00 грн. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та підтриманий Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21 (провадження № 61-12247св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23) та інших. У цій справі метою пред`явленого позову є поділ спільного сумісного майна шляхом стягнення компенсації вартості частки спільного сумісного майна, тому вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є ефективним способом захисту прав позивача. З урахуванням викладеного, необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.06.2023 №0541/2023/3891218 автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] укладеного між [PERSON] та [PERSON] , то суд дійшов такого висновку. Як зазначено вище, матеріалами справи підтверджується, що сторони [PERSON] і [PERSON] придбали автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] під час перебування у зареєстрованому шлюбі та відповідач [PERSON] розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №0541/2023/3891218 транспортного засобу, укладеного 21.06.2023 у Вінницькому територіальному сервісному центрі МВС 0541, між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Свідоцтвом про\~реєстрацію транспортного\~засобу [NUMBER] підтверджується,\~що [PERSON] є власником транспортного засобу Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України ). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 65 цього Кодексу, а саме дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Право на захист цивільних прав та інтересів визнано у ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється за нормами ЦК України, якою визначено їх способи захисту, серед яких визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статтей 2, 5 ЦПК України способи захисту, які застосовуються судом, дотримуючись принципів цивільному судочинстві: пропорційність, диспозитивність цивільного судочинства, а тому здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Принцип пропорційності у цивільному судочинстві передбачає - завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Принцип диспозитивності - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 71 СК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна. Звертаючись з позовом до суду, позивачем [PERSON] було заявлено перед судом позовну вимогу, зокрема, щодо поділу спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача [PERSON] компенсації вартості її частки у такому майні і дана позовна вимога доведена позивачкою [PERSON] перед судом у відповідності до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України. Разом з тим, позивачем [PERSON] разом із позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля не було заявлено позовну вимогу про повернення їй автомобіля в користування внаслідок недійсності такого договору. Тому суд, дотримуючись принципу диспозитивності та пропорційності в межах заявлених [PERSON] позовних вимог вважає, що у даній справі спосіб захисту права позивача шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля неможливо застосувати через його неефективність. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки придбаного під час шлюбу автомобіля марки Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак [NUMBER] , ID документ [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] в розмірі 160245 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Судові витрати по справі підлягають розподілу згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з платіжної інструкції 2.114770477.1 від 07.04.2025, Ільяшова здійснила оплату за проведення транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 1432,00 грн., тому вказані витрати слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1602,45 грн. понесеного судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved