Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

У лютому 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Папазова Галина Анатоліївна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] є власником 1/4 частини квартири, загальною площею 45,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В червні 2023 року позивач вирішив відчужити свою частину квартири шляхом укладення договору дарування у нотаріальному порядку, однак від нотаріуса йому стало відомо, що на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт, підстава обтяження постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області, 1-5/09 від 03.02.2009 року, зареєстровано Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою від 12.02.2009 року за № 8455789. Реєстрація обтяження проводилась Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою, проте, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис (номер 13391110007007884) про припинення юридичної особи - Першої Київської обласної державної нотаріальної контори (код ЄДРПОУ 36265988). Згідно відповіді на адвокатський запит від 03 серпня 2023 року №\~1-5/2009 Києво-Святошинським районним судом Київської області було повідомлено, що 13 квітня 2009 року слухалася кримінальна справа відносно [PERSON] , [INFO] , яка знищена за терміном зберігання, згідно переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання від 07 грудня 2017 року №1087. В архівних матеріалах справи №\~259 опис №\~4 під №1-5/2009 міститься оригінал вироку від 13 квітня 2009 року, постанова про звільнення від покарання від 18 квітня 2012 року, витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер 8455789 від 12 грудня 2009 року, оригінал постанови від 03 лютого 2009 року про накладення арешту на нерухоме майно відсутній. У зв`язку із тим, що Перша Київська обласна державна нотаріальна контора припинила свою діяльність, 31 липня 2023 року представником позивача було скеровано адвокатський запит до Державного архіву Київської області з метою отримання Постанови суду, на підставі якої було внесено запис про заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 8455789. Згідно листа №\~01-43/1495 від 04 серпня 2023 року Державний архів Київської області повідомив, що документи Києво-Святошинського районного суду та Першої Київської обласної державної нотаріальної контори на зберігання до Державного архіву Київської області не надходили. Разом з тим, Київський обласний державний нотаріальний архів повідомив, що надати відповідь є неможливим з огляду на нотаріальну таємницю. Отже, як зазначає представник позивача, існуюча заборона відчуження об`єкта нерухомого майна порушує право власності позивача, зокрема, щодо розпорядження належним йому майном, у зв`язку з чим останній вимушений звернутися з позовом до суду. На підставі викладеного, представник позивача просила суд скасувати заборону на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8455789, зареєстрованого 12 лютого 2009 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою на підставі Постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області, 1-5/09 від 03 лютого 2009 року та вилучити відповідний запис про обтяження із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2024 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. Суд постановив витребувати у Київського обласного державного нотаріального архіву документи на підставі яких Першою Київською обласною державною нотаріального конторою було внесено заборону на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8455789, зареєстровану 12 лютого 2009 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без їх участі. Позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Судом встановлено, що згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 13 лютого 2024 року №\~71, [PERSON] є власником 1/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 грудня 2000 року Групою приватизації Управління справами Верховної Ради України, згідно з розпорядженням від 12 грудня 2000 № 491, яке зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 14 лютого 2001 року під реєстровим №9/9 в книзі 2. Згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №\~22572334 від 12 лютого 2009 року, на нерухоме майно [PERSON] , а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт, підстава обтяження: постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області, 1-5/09 від 03.02.2009 року, реєстратор: Перша київська обласна державна нотаріальна контора, дата реєстрації: 12.02.2009 року, реєстраційний номер: 8455789. Згідно відповіді на адвокатський запит від 03 серпня 2023 року №\~1-5/2009 Києво-Святошинським районним судом Київської області було повідомлено, що 13 квітня 2009 року слухалася кримінальна справа відносно [PERSON] , [INFO] , яка знищена за терміном зберігання, згідно переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання від 07 грудня 2017 року №1087. В архівних матеріалах справи №\~259 опис №\~4 під №1-5/2009 міститься оригінал вироку від 13 квітня 2009 року, постанова про звільнення від покарання від 18 квітня 2012 року, витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер 8455789 від 12 грудня 2009 року, оригінал постанови від 03 лютого 2009 року про накладення арешту на нерухоме майно відсутній. Згідно відповіді №\~01-43/1495 від 04 серпня 2023 року Державний архів Київської області повідомив, що документи Києво-Святошинського районного суду Київської області та Першої Київської обласної державної нотаріальної контори на зберігання до Державного архіву Київської області не надходили. Згідно відповіді №\~146/01-17 від 09 серпня 2023 року на адвокатський запит №\~09/07 від 31 липня 2023 року, Київський обласний державний нотаріальний архів Міністерства юстиції України повідомив, що надати відповідь є неможливим з огляду на те, що адвокати не входять до переліку осіб яким може бути надано інформацію, що становить нотаріальну таємницю. На виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2025 року Київським обласним державним нотаріальним архівом Міністерства юстиції України надано копію постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2009 року, на підставі якої було накладено арешт, зокрема, на майно підсудного [PERSON] , за яким зареєстровано право власності на частину квартири [ADDRESS] в спільній сумісній власності з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого згідно розпорядження №\~491 від 12 грудня 2000 року. Інформація щодо зняття заборони відсутня. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку. Згідно з п. 9 розд. XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час завершення провадження у справі обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше тринадцяти років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у реалізації права мирного володіння майном. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені при завершенні кримінального провадження (кримінальної справи) втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження №\~14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №\~766/21865/17). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц). У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Отже, суд приходить до висновку, що зазначений спір є приватно-правовим. З огляду на зазначене, враховуючи, що досудове розслідування та судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно позивача здійснювався за правилами КПК України 1960 року, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, закінченням розгляду кримінального провадження шляхом постановлення вироку від 13 квітня 2009 року та постанови про звільнення від покарання від 18 квітня 2012 року, вирішення питання про припинення втручання у право власності у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством є неможливим для позивача, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, враховуючи тривалий час перебування майна під арештом, ту обставину, що вироком суду від 13 квітня 2009 року до позивача не було застосовано покарання у виді конфіскації майна, не було прийнято рішення про задоволення цивільного позову, суд приходить до висновку про необхідність захисту права власності позивача шляхом скасування арешту, накладеного на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8455789, зареєстрованого 12 лютого 2009 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою на підставі Постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області, 1-5/09 від 03 лютого 2009 року. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV із змінами та доповненнями. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону України № 1952-IV реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Згідно п. 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №\~296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Проте, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, яка накладала заборону, на даний час ліквідована, і тому належним Відповідачем у даній справі є Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області в структуру якої входять державні реєстратори. Водночас, щодо другої вимоги позивача про вилучення відповідного запису про обтяження із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 18 грудня 2024 року у справі № 385/84/23, від 08 січня 2025 року у справі № 474/167/21, від 12 лютого 2025 року у справі № 607/4154/21, з 16 січня 2020 року та інших, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач на даний час не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а з часу накладення арешту у межах кримінальної справи минуло понад 13 років, об`єктивних причин для перебування під арештом для даного майна немає, а тому суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про скасування обтяження на нерухоме майно. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial