Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

У лютому 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений з відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2/3 частин прожиткового мінімуму, встановленому законодавством України, починаючи з 31.01.2025 до повноліття дитини; позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно дитини [PERSON] , [INFO] ; призначити позивача єдиним піклувальником дитини. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 03.11.2020 Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №389. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, мають різні погляди на життя, фактичні шлюбні відносини між ними припинені з березня 2022 року, тому подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам та інтересам їх дитини, примирення між ними неможливе, тому вважає, що шлюб необхідно розірвати. Відповідач не допомагає з вихованням дитини, створює перепони на навчання, отримання документів дитині як громадянину України. Для отримання дитиною паспорта громадянина України у формі картки по досягненню 14-річного віку необхідно подати у тому числі і оригінали документів, що підтверджують громадянство та посвідчують особу батьків або одного з них, які на момент народження особи перебували у громадянстві України. Однак відповідач зазначив, що надасть такий дозвіл лише у випадку, якщо дитини буде знята з реєстрації за місцем проживання батька. Позивач зазначає, що після початку воєнних дій 24.02.2022 для збереження життя, здоров`я та психологічного стану дитини вона з дитиною отримали захист в Болгарії Бургаська область, община Несебр, Сонячний берег, де їх було розселено у ж/к Поло Резорт за програмою безоплатного проживання. У Болгарії не передбачено соціальні виплати для осіб, які тимчасово перебувають під захистом, тому для утримання життя, здоров`я та навчання дитини необхідні кошти. Батько дитини упродовж трьох років матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні, психологічної підтримки дитині не надавав, тому у неї виникла необхідність працювати, у зв`язку з чим її та дитину було знято з програми безоплатного проживання. Зараз вона повністю сплачує за проживання у Болгарії в ж/к Поло Резорт ет.2 ап.110, 8240, сплачує за їжу, одяг та всі необхідні для життя дитини потреби, коштів вистачає лише на мінімальні потреби. Свого майна в Болгарії не має, найм житла та комунальні витрати вона сплачує у повному обсязі. Робота в Болгарії за місцем розселення має тимчасовий характер лише у літній період. Переїхати в інше місце не може, оскільки дитина не має жодних документів, які посвідчують його особу. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, належний рівень утримання дитини самостійно позивач забезпечити не може, батько є здоровим та працездатним, має нерухоме майно, тому вважає, що відповідач може сплачувати аліменти на рівні 2/3 частин прожиткового мінімуму встановленому законодавством України. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України, просить позбавити батька [PERSON] батьківських прав стосовно дитини, що надасть їй можливість як матері виховувати сина [PERSON] , [INFO] , в руслі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, Батьківщини. Вона зможе самостійно піклуватися про життя та здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготувати її до самостійного життя та поважати її як особистість. 04.04.2025 від представника третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшли пояснення, в яких зазначає про те, що відповідно до Постанови Кабінету міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язані із захистом прав дитини» № 866 від 24.09.2008, служба у справах дітей за місцем проживання дитини складає висновок про відповідність інтересам дитини. Якщо дитина мешкає поза межами м. Харкова, Департамент служб не є належною юридичною особою та складання зазначеного висновку не входить до компетенції Департаменту служб. Мати разом із дитиною на теперішній час поживають у Болгарії, у зв`язку із чим Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, не має можливості виконати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2025 та надати суду обґрунтований письмовий висновок щодо розв`язання спору між батьками. Просить вилучити Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із числа третіх осіб за неналежністю. 25.08.2025 від позивачки надійшла заява про долучення до справи свідчень дитини [PERSON] , в яких він просить призначити його єдиним піклувальником матір [PERSON] , позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно нього. Крім того, позивачка зазначає, що дитина [PERSON] є рідною дитиною [PERSON] , а [PERSON] є біологічним батьком. Коли стало питання про розлучення [PERSON] з колишньою дружиною [PERSON] та стягнення аліментів на двох дочок, [PERSON] забажав визнати дитину [PERSON] , [INFO] , юридично та всиновити, маючи на меті зменшення суми аліментів за позовом колишньої дружини. Усиновлення надало усиновлювачеві [PERSON] права та наклало на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив у обсязі, який мають батьки щодо дитини. Ухвалою судді від 21.02.2025 у задоволенні заяви про стягнення з відповідача судового збору відмовлено, позовну заяву залишено без руху. 26.02.2025 від позивачки на виконання ухвали суду надійшла платіжна інструкція про сплату судового збору. Ухвалою судді від 05.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надати висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.04.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, оскільки не може залишити дитину одну в іншій країні, приїхати в Україну не може, оскільки у дитини відсутні документи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним, причини неявки не повідомив, відзив не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності відповідача, та за відсутності заперечень позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив таке. Сторони по справі з 03.11.2020 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №389. Під час державної реєстрації шлюбу позивачка не змінювала прізвище (а.с.7). Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 13.05.2015 відділом реєстрації актів цивільного стану Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області (а.с.8). Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-06-14/5365/16 від 02.11.2016 [PERSON] з 02.11.2016 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). З наданих позивачкою реєстраційних карток №825209598, №825209593 станом на 21.02.2024, адресних карток вбачається, що [PERSON] , [PERSON] перебувають на території Республіки Болгарія, Бургаська область, община Несебр, Сонячний берег, розселені в ж/к Поло Резорт, поверх 2 ап. 110, Несебр (а.с.12,13,14). З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії номер [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , виданого 12.07.2016 органом №6301, термін дії паспорту продовжено до 12.07.2025 за підписом консула Посольства України в Республіці Болгарія Т. Ткаченко (а.с.46). Суд не бере до уваги як докази заяву [PERSON] до Департаменту органу опіки та піклування про визначення місця проживання, позбавлення батьківських прав, призначення єдиним піклувальником (а.с.42-43), оскільки зазначена заява не підписана безпосередньо особою, від якої нібито подана. Що стосується письмових пояснень дитини [PERSON] суд зазначає таке. У відповідності\~до ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~171\~СК України\~дитина має\~право на\~те,\~щоб бути\~вислуханою батьками,\~іншими членами\~сім`ї,\~посадовими особами\~з питань,\~що стосуються\~її особисто,\~а також\~питань сім`ї . Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Опитування дитини з питань, що стосуються спору між батьками щодо її утримання та позбавлення одного з батьків прав щодо дитини, проводиться судом у порядку, передбаченому ст. 232 ЦПК України. Також судом може бути врахована думка дитини, відображена у висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав її батьків. Оскільки суд позбавлений можливості пересвідчитись у тому, що письмові пояснення надані саме дитиною сторін [PERSON] , у добровільності надання цих пояснень, такі пояснення до уваги не бере. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що причиною розірвання шлюбу стало припинення сімейно-шлюбних відносин, відсутність ведення спільного господарства, відсутність взаєморозуміння, сторони мають різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки. За змістом ч. 1 ст.\~24\~СК України та ст.\~51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вимогами ч. 3, ч. 4 ст.\~56\~СК України закріплено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст.\~112\~СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їхніх дітей, що мають суттєве значення. З огляду на обставини, встановлені судом, суд дійшов висновку, що підстави, які спонукали позивача до розірвання шлюбу, обґрунтовані, сім`я розпалася остаточно, тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. ст. 182 СК України розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також Сімейним Кодексом України передбачено право звернення того із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів: у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України); у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 3 ст. 184 СК України). Положеннями Сімейного Кодексу України не передбачено стягнення аліментів за позовом того з батьків, разом з яким проживає дитина, у частці від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зокрема у розмірі 2/3 частин прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як про це просить позивач, тобто позивачем заявлено про спосіб захисту, який не передбачений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, ч. 1,\~ч.\~2\~ст.\~5\~ЦПК Українипередбачають,\~що здійснюючи\~правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини стосуються інтересів неповнолітнього, суд керується принципом найкращих інтересів дитини та принципом диспозитивності, й вважає, не дивлячись на обраний позивачем спосіб захисту, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не суперечать закону, а тому підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів судом враховані обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України. Відповідачем не надано жодних відомостей щодо незадовільного стану його здоров'я, наявності хронічних захворювань, інвалідності, наявності у нього інших дітей, непрацездатних батьків, інших обставин, що могли би вплинути на розмір аліментів, що підлягають стягненню на утримання сина. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2/3 частини від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому задовольняє їх в повному обсязі. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківський прав та призначення піклувальником. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження№ 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №466/9380/17 від 17 червня 2021 року. Позивачем не надано доказів щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, в тому числи щодо матеріального утримання сина. Позивач не зверталася ні до суду, ні в будь-який інший спосіб до відповідача з питання надання матеріальної допомоги. Аргументи позивача щодо жорстокого поводження із сином, образ тощо не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд враховує, що позивач з дитиною з березня 2022 року проживає за кордоном, у Болгарії, відповідач є чоловіком мобілізаційного віку та позбавлений можливості виїхати за кордон, до сина. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських прав із незалежних від неї причин (постанова Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 554/1796/16-ц). Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні, а подання позову про позбавлення батьківських прав не відповідає якнайкращім інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»: діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти тощо. Син сторін не має статусу, при перебуванні у якому, призначається піклувальник. Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] , про призначення позивача єдиним піклувальником стосовно [PERSON] , [INFO] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України,\~а саме,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~в зв`язку\~із задоволення\~позову про\~розірвання шлюбу\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню витрати\~по сплаті\~судового збору\~за вимогу\~про розірвання\~шлюбу в\~розмірі 1211,20\~грн,\~у зв`язку\~із задоволенням\~позовних вимог\~про стягнення\~аліментів та\~враховуючи те,\~що позивач\~при зверненні\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~аліментів звільнена\~від оплати\~судового збору\~на підставі п. 3 ч.\~1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1211,20 грн; в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав та призначення піклувальником судовий збір покладається по позивача у зв`язку із відмовою у їх задоволенні.

Outcome: partial