Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

01.07.2025 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягувати з останнього на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, 8000,00 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані\~ тим, що вона та відповідач не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак мають малолітнього сина [PERSON] , 2022 року народження. З 2023 року дитина перебуває на повному її утриманні, оскільки відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає. Дитина має вроджені проблеми зі здоров`ям, є необхідність обстежень, лікування, постійного нагляду та особливого навчання, що вимагає більших витрат порівняно з дитиною зі звичайними потребами. З вересня 2025 дитина буде відвідувати спеціалізований заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №147 Дарницького району міста Києва. З огляду на викладене\~ просить стягувати з відповідача аліменти у вказаному розмірі. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2025 відкрите провадження у справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам встановлений строк для подання письмових заяв по суті справи. Копію ухвали про відкриття провадження в справі разом із позовною заявою та додатками надіслано відповідачеві на адресу фактичного місця проживання, оскільки за місцем реєстрації останній не проживаю, що підтверджується довідкою, наданою на запит суду Шполянською міською радою. Вказане відправлення повернуте відправникові у зв`язку із закінченням терміну зберігання.\~ Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пов`язаної із належним здійсненням правосуддя, зокрема сформульованої в справі «Сидоренко проти України» (Sydorenko v. Ukraine (dec.), №73193/12, 18 February 2021), загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, однак стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі №24/260-23/52-б). Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо обов`язків батьків утримувати своїх дітей. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 19.10.2024, а також копією актового запису №1691 від 02.12.2022, згідно останнього підставою внесення відомостей про батька є спільна заява батьків про визнання батьківства від 02.12.2022. Із виписки стаціонарного хворого №1574 щодо [PERSON] , [INFO] вбачається перебування на стаціонарному лікуванні із 13.02 до 24.02.2023, основний діагноз ураження головного мозку неуточненої етіології, наявність супутніх захворювань, потреба в реабілітаційних процедурах. Відповідно до висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 23.01.2025, встановлено дані про законного представника дитини, [PERSON] , 2022 року народження,\~ матір [PERSON] , 2006 року народження, відомості про батька не вказані. Дитина має особливості, пов`язані із здоров`ям, а саме збіжною співдружньою частково акомодаційною косоокістю, гіперметропією високого ступеню обох очей, затримкою психо-мовленнєвого розвитку. Потребує адаптації-модифікації освітньої програми, навчальних предметів. Загальні висновки особливі освітні потреби, функціональні труднощі тяжкого ступеня прояву. Дитина знаходиться на утриманні позивача, що вказано позивачем в позовній заяві та не було спростовано відповідачем. Доказів проживання відповідача спільно з дитиною, надання утримання чи догляду, матеріали справи не містять. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів). Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, доньки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1-2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно з ч. 9 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Тлумачення частини першої статті 182 та частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру (постанова ВС від 16.06.2021 у справі №308/9827/19 (провадження №61-3155св21). Відтак чинним законодавством встановлений мінімальний гарантований розмір аліментів, рекомендований розмір аліментів на одну дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, а також максимальний розмір аліментів, що застосовується в справах, розгляд яких здійснюється в наказному провадженні. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивач вправі заявити вимоги про стягнення аліментів у розмірі, що перевищує встановлений у ч. 2 ст. 182 СК України і такі, з огляду на системне тлумачення ч. 5 ст. 183, ч. 3 ст. 184 СК України, що кореспондують нормам пунктів 4-5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, розглядаються судом в порядку позовного провадження. Оскільки в даній справі [PERSON] звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у порядку позовного провадження, то застосуванню підлягають положення статті 12 ЦПК України щодо змагальності сторін, зокрема, в частині їх права на подання доказів з приводу обставин, які в силу статті 182 СК України мають враховуватися судом під час визначення розміру аліментів (постанова ВС від 23.03.2023 у справі № 522/8353/21 (провадження №61-11915св22). Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про наявність у відповідача доходу, достатнього для стягнення із нього аліментів у розмірі, що перевищує зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, або ж які підтверджують існування обставин, передбачених ч. 3 ст. 182 СК України. Крім того, будь-яких доказів перебування на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, сплати останнім аліментів, стягнень з відповідача за виконавчими документами, будь-яких інших відомостей, про обставини, які перешкоджають стягувати із відповідача аліменти, матеріали цивільної справи не містять. На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що дитина перебуває на утриманні матері, що не спростовувалося батьком, постійно потребує підтримуючого лікування та реабілітації, відповідач добровільно допомоги на її утримання не надає, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача, [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, в розмірі 2500,00 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин позов слід задовольнити частково. При цьому суд звертає увагу, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України) або змінити спосіб стягнення аліментів, ініціювавши питання про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника. Крім того, позивач не позбавлена права заявити вимоги про стягнення із відповідача додаткових витрат на дитину в порядку, передбаченому ст. 185 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Відтак, враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору та приймаючи до уваги, що її позовні вимоги підлягають задоволенню частково, суд, з урахуванням вимог ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 110, 112, 180, 181, 182 СК України,

Outcome: partial