Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-03 00:00:00

31\~липня 2024\~року позивач\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідача Дніпровської\~міської ради,\~визначивши третьою\~особою \~приватного нотаріуса\~міського нотаріального\~округу Хайкину\~О.Л.,\~із вимогами\~про визнання\~права власності\~в порядку\~спадкування за\~законом (а. с. 2-5, 26-29). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки та домоволодіння [ADDRESS] . Стверджує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері. Зазначає, що не дивлячись на те, що він зареєстрований за іншою адресою, фактично він з січня 2006 року та по теперішній час проживав та проживає у спірному домоволодінні, де дбав про матір, яка у зазначених період хворіла. Вважає, що оскільки він протягом шести років проживав разом із матір`ю, надавав їй піклування та забезпечував її до моменту смерті, а відтак проживав з нею однією сім`єю понад 5 років, то він має право на спадкування майна, що залишилося після померлої. Тому прохає суд визнати за ним право власності на кв. [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування, які залишилися після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а. с. 22), позивачу надано термін на усунення недоліків. 13 серпня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 06 серпня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 24-29). Ухвалою суду від 16 серпня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 годину 45 хвилин 19 вересня 2024 року (а. с. 29-а), копія якої надіслана учасникам справи 16 серпня 2024 року за вихідним № 20329/24-вих/2/204/3224/24 (а. с. 30). 25 липня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ДМР Чудновського А.О. (а. с. 49-57), в яких він вимоги позовної заяви не визнає, проти її задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його позивних вимог, навіть копію постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії матеріали справи не містять. Вважає, що відсутність відомостей про те, що позивач подав у встановленому законом порядку до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та, що нотаріус відмовив йому у видачі такого свідоцтва, є підставою для відмови у позові. Разом з цим, вказує на те, що позивачем у позовній заяві не вказано які, чим та ким порушені його права. Крім того, вказує на те, що позивачем не підтверджено того, чи дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав. Вважає, що позивач фактично намагається перекласти функції нотаріуса на суд, що є неприпустимим, оскільки алгоритм та механізм набуття спадщини чітко встановлені Законом, а судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регулює певні правовідносини. Вказує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено, оскільки жодною особою не оспорюються або не визнається право позивача на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю таких прав. Зазначає, що сам позивач вказує у позовній заяві на те, що він пропустив строк прийняття спадщини після смерті його матері, але і доказів постійного проживання з нею, останнім суду не надано. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 08 липня 2025 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 128-129). Представник позивача адвокат Шестіріков А.В., в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності ( а. с. 137). У судовому засіданні представник ДМР [PERSON] , позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 111). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03 серпня 2013 року. За життя [PERSON] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 648337 належала земельна ділянка, кадастровий номер 121010001004408, за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16), а також, на підставі свідоцтва про право на спадщину ВСА № 430821 від 22 лютого 2005 року виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-510, домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 17). 18 травня 2016 року [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкіної О.Л., із заявою № 20 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] (а. с. 113). 18 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкіною О.Л., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлої [PERSON] , зокрема з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк (до 03 лютого 2014 року) він із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, а доказів на підтвердження факту прийняття ним спадщини, у нотаріальній конторі відсутні (а. с. 123 та на звороті). 15 травня 2023 року [PERSON] , повторно звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкіної О.Л., із заявою № 10 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] (а. с. 124). 15 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкіною О.Л., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлої [PERSON] , зокрема з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк (до 03 лютого 2014 року) він із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, а доказів на підтвердження факту прийняття ним спадщини, у нотаріальній конторі відсутні (а. с. 127). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст.\~1216\~ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217\~ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст.\~1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст.\~1261\~ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до\~вимог ст.\~328\~ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк (до 03\~лютого 2014 року) він із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, а докази на підтвердження факту прийняття ним спадщини у нотаріальній конторі відсутні. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В той же час, суд зазначає, що приписами ч. 3 цієї статті встановлено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, суд зазначає, що додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини визначається судом лише в тому разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину. У разі встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини визначення додаткового строку такому спадкоємцю буде суперечити нормам матеріального права, адже спадщину було прийнято за правилом ч. 3 ст. 1268 ЦК. Верховний Суд у своїй постанові від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21, наголосив, що закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину і на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем. Тож пропустити строк для прийняття спадщини може лише той спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. Якщо ж спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК, проте не може підтвердити цей факт нотаріусу, належним способом захисту прав спадкоємця в цьому разі є звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач посилається на те, що з січня 2006 року та по теперішній час проживав та проживає у спірному домоволодінні, де дбав про матір, яка у зазначених період хворіла, а відтак фактично прийняв спадщину, але не може підтвердити даний факт нотаріусу. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивач у даному випадку звернувся до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування із посиланням на те, що нотаріусом йому було відмовлено у такому праві, водночас, як встановлено судом під час розгляду справи, нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, з підстав пропуску строку на прийняття спадщини та відсутності доказів факту постійного проживання на момент смерті зі спадкодавцем, а із заявою про встановлення такого факту позивач до суду не звертався, приймаючи до уваги, що визнання права власності на майно в порядку спадкування є винятковим способом захисту, що має застосовуватися виключно тоді, коли існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законодавством України порядку, суд дійшов обґрунтованого висновку про передчасність вказаного позову, а відтак про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed