Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . У обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником 2/15 частини житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Відповідач був попереднім власником вказаного житла та зареєстрований в частині будинку, яка належить позивачу на праві приватної власності, проте фактично не проживає з грудня 2021 року. Реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні житлом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2025 року відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження призначено до розгляду по суті на 14 липня 2025 року. 14 липня 2025 року судове засідання відкладено на 08 вересня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечуює. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення, розгляду справи без його участі не надав, відзив на позовну заяву не пред`явив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником 2/15 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 25.07.2023 та витягом з Державного реєстру речових прав №340388515 від 25.07.2023. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/005853615 від 01.08.2023 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 01.08.2023. Актом від 10.06.2025 громадяни [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання [PERSON] , [INFO] , з грудня 2021 року в будинку [ADDRESS] . Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст.ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом досліджена додана до позову заява власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) адресована Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради щодо зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . У вказаній заяві позивачу було відмовлено з підстав ненадання згоди інших співвласників. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №442482241 від 08.09.2025 окрім позивача власниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є: [PERSON] 1/10 частка; [PERSON] 2/25 частки; [PERSON] 2/25 частки; [PERSON] 26/100 частки. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] з грудня 2021 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у пункті 2 договору дарування від 25.07.2023, серед іншого, зазначено, що особи, котрі проживають і (або) зареєстровані в частині житлового будинку на момент укладення договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) в строки, встановлені цим договором. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні. Однак, оскільки позивач є власником 2/15 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , то позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , підлягають частковому задоволенню, а саме щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачеві частки. Позивач не є власником усього будинку, а тому не може ставити питання щодо захисту прав інших співвласників. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовною заявою до суду, у сумі 1\~211,20 грн.

Outcome: partial