Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-09 00:00:00

У червні 2025 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування поданої заяви зазначено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Горлівка Донецької області та мешкав за адресою: [ADDRESS] . З 03.03.2017 року він перебуває у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для відбування покарання. За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 115 ККУ із призначенням покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, проте 17.09.2020 року Дніпровський апеляційний суд скасував цей вирок та призначив особі покарання у вигляді довічного позбавлення волі. На даний час [PERSON] утримується в ДУ «ДУВП № 4», до суспільно корисної праці не залучається, заробітна плата йому не нараховується, а кошти на особовому рахунку відсутні. До установи виконання покарань він прибув без паспорта, проте зазначає, що є громадянином України і отримував паспорт у м. Горлівці Донецької області під час проживання у [ADDRESS] . У 1990-х роках заявник втрачив паспорт і не зміг його поновити, але вважає себе громадянином України, оскільки постійно проживав на її території та працював робітником шахтоуправління імені Героїв космосу ДТЕК «Павлоградвугілля». Для поновлення паспорта йому необхідно довести належність до громадянства України шляхом встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Колишній паспорт громадянина СРСР у заявника не зберігся, оскільки був зданий під час отримання українського паспорта, проте в матеріалах справи, що зберігається в ДУ «ДУВП № 4», наявна копія колишнього паспорта СРСР із відміткою «Громадянин України». Доказом проживання [PERSON] в Україні станом на 24.08.1991 року є довідки шахтоуправління імені Героїв космосу ДТЕК «Павлоградвугілля» від 09.06.2023 року № 575 та від 08.06.2023 року № 68, які підтверджують, що він працював гірником підземним на дільниці конвеєрного транспорту з 30.10.1990 року по 26.01.1993 рік. Представником Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надано пояснення, згідно з якими встановлено, що в картотеці заяв про видачу паспорта громадянина СРСР міститься заява на ім`я [PERSON] (запис російською: [PERSON] ), [INFO] . Паспорт серії [NUMBER] був виданий 04.02.1992 року 1-м відділенням міліції ВВС Павлоградського міськвиконкому у зв`язку з втратою попереднього паспорта. Згідно з роз`ясненнями уповноваженого органу, для документування паспортом громадянина України [PERSON] необхідно отримати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, після чого звернутися до підрозділу ГУ ДМС для проходження процедури встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». В судовому засіданні представник заявника Пасічна І.І. просила задовольнити подану заяву у повному обсязі. Представник Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви. Вислухавши сторони в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно довідки ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» виробничого структурного підрозділу «ШАХТОУПРАВЛІННЯ імені Героїв Космосу» від 09.06.2023 року №575, яка видана [PERSON] , вбачається, що з 17.09.1990 року наказ № 144к від 14.09.1990 року по 23.09.1990 року за професією, посадою учень гірника підземного дільниці конвеєрного транспорту з повним робочим днем в шахті та отримував тарифну ставку підземного робітника, відповідно до ч.3 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 7 днів; З 24.09.1990 року по 29.10.1990 року (наказ № 1028 від 21.09.1990 року) за професією, посадою курси гірника підземного з відривом від виробництва та отримував тарифну ставку підземного робітника; за період з 24.09.1990 року 110 29.10.1990 року 0 років 1 місяців 6 днів, з 30.10.1990 року по 26.01.1993 року (наказ № 170к по 29.10.1990 року, наказ № 15к від 28.01.1993 року) за професією, посадою гірник підземний дільниці конвеєрного транспорту з повним робочим. Виконував роботи в гірничому виробництві (проведення гірничих та інших робіт з метою видобутку вугілля). Також на вказаному підприємстві [PERSON] отримував заробітну плату в період з 1990 року по 1992 року (а.с. 9). Згідно довідки ПАТ «ДТЕК ПАЛОГРАДВУГІЛЛЯ» філії «Учбово-курсового комбінату» від 08.06.2023 року №985, яка видана [PERSON] , вбачається, що останній проходив навчання в Учбовому пункті шахти «Павлоградська» («Учбово-курсовий комбінат» Павлоградського виробничого об`єднання по видобутку вугілля), з відривом від виробництва, з 24 вересня 1990р. по 28 жовтня 1990р. (протокол № 17 від 29 жовтня 1990р.). Рішенням кваліфікаційної комісії присвоєно кваліфікацію «Гірник підземний» другого розряду. Відповідно до п. 5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, і справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися з фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалам справи, що станом на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року заявник дійсно постійно проживав на території, яка є територією України, а тому його заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати відшкодовуються за рахунок держави, у зв`язку з тим, що є особою, яка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved