Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

До Козівського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вимоги позову мотивовано тим, що 08.09.2022 позивач та відповідач уклали договір фінансового лізингу № 2241, відповідно до умов якого позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» як лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає відповідачеві [PERSON] як лізингоодержувачу у користування предмет лізингу автомобіль марки BMW X5, 2014 року випуску, номер кузова (шасі, рама) №\~ [NUMBER] , який завчасно було придбано у власність позивача та за ним зареєстровано згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , на який видано номерні знаки [NUMBER] . Здійснивши низку оплат за графіком платежів, відповідач системно порушував графік платежів, через що у нього виникла прострочена заборгованість. 01.11.2024 позивач прийняв рішення про розірвання договору фінансового лізингу, яке було направлено відповідачу у формі електронного документа 01.11.2024 на електронну пошту, а також за місцем проживання відповідача, котрі були зазначені ним при укладенні згаданого договору. Відповідача повідомлено про вимогу про повернення власнику об`єкта лізингу у строк до 17.00 год. 11.11.2024. Відповідач не виконав вимогу про повернення об`єкта фінансового лізингу, що підтверджується комісійним актом №11-11/24 від 11.11.2024 про неповернення об`єкта лізингу у визначений позивачем строк. Посилаючись на вищевикладені обставини представник позивача просив суд задовольнити позов. Ухвалою від 06.06.2025 Козівський районний суд Тернопільської області відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання (а.с. 61). Ухвалою від 05.08.2025 Козівський районний суд Тернопільської області закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по стуті (а.с.74). Представник позивача у судове засідання не з`явився, 02.07.2025 подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Також у вказаній заяві представник позивача вказав, що не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.68). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву суду не надав. На адресу відповідача, яка згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру є його адресою реєстрації, направлялась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, котрі повернулися до суду без їх отримання відповідачем та з відміткою пошти (адресат відсутній за вказаною адресою). Крім того, йому неодноразово направлялись повістки, у яких повідомлялися дати судових засідань. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б), від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18). Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі, і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності сторін без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Отже, фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 08.09.2022 товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» та [PERSON] уклали договір фінансового лізингу № 2241, відповідно до якого лізингодавець набув у власність і передав лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу майна автомобіль марки автомобіль марки BMW X5, 2014 року випуску, номер кузова (шасі, рама) №\~ [NUMBER] . Вартість об`єкта лізингу відповідно до умов договору становить 454\~508,41 грн. Вартість автомобіля відповідно до експертної оцінки становить 899\~644,00 грн. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим ТСЦ №8044, автомобіль марки BMW X5, 2014 року випуску, номер кузова (шасі, рама) №\~ [NUMBER] \~,\~номерний знак\~ [NUMBER] ,\~належить на\~праві власності товариству з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» (а.с.23). Відповідно п. 2.1. публічної частини договору фінансового лізингу, всі платежі за користування об`єктом лізингу лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для їх оплати відповідно до графіка платежів. Згідно з п.п. 11.2 підписаного сторонами, зокрема відповідачем [PERSON] , договору фінансового лізингу індивідувальної частини у разі якщо Лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів, Лізингодавець має право незалежно від факту нарахування та або стягнення штрафів відмовитися від Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово (або електронним документом) повідомивши про це лізингоодержувача та/або одночасно з такою відмовою набуває право вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу через 5 (п`ять) календарних днів або пізніше (на розсуд Лізингодавця) з того моменту, що буде визначений за правилами цього Договору як момент припинення дії Договору або з моменту односторонньої відмови Лізингодавця від Договору повернення майна за цим договором може здійснюватися на розсуд лізингодавця самостійно, із застосуванням заходів самозахисту, визначених у п 11.8 або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно із рішенням суду, в межах заходів із примусового виконання виконавчого документа. Сторону дійшли згоди, що Лізингодавець також набуває право вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості Об`єкта фінансового лізингу. На переконання суду, вказаний правочин є правомірним, адже в розумінні ст. 204 ЦК\~України його недійсність прямо законом не встановлена. Відомості щодо визнання даного Договору недійсним у суду відсутні, зустрічний позов стороною відповідача не пред`явлено. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач частково здійснював оплату обумовлених договором лізингових платежів до 01.08.2024. Проте надалі відповідач повністю припинив виконувати умови договору, порушив графік внесення лізингових платежів згідно з відповідним Графіком платежів (а.с.28). Натомість продовжує здійснювати безоплатну експлуатацію об`єкта фінансового лізингу. Згідно з наданими позивачем розрахунками, станом на 09.05.2025 [PERSON] мав непогашену заборгованість перед товариством за Договором фінансового лізингу № 2241 від 01.11.2024 у загальному розмірі 128\~084,16 грн (а.с. 29, 30). Вказана заборгованість була сформована за рахунок пропуску останнім оплати лізингових платежів, що відповідачем на етапі судового розгляду не було спростовано. Отже, належного виконання зобов`язань за цим Договором Лізингодавець не отримав. Відповідно до п. 7.2.3 публічної частини договору фінансового лізингу, у випадку коли відносно об`єкта фінансового лізингу вже застосовано заходи самозахисту власника та/ або якщо прострочення по оплаті лізингових платежів триває більше 60 календарних днів лізингодавець може прийняти рішення про односторонню відмову від договору вчиняє односторонній правочин, що припиняє дію договору, внаслідок чого договір припиняє свої дії, а об`єкт фінансового лізингу визнається таким, що повернутий з лізингу датою направлення повідомлення про відмову від договору без складання додаткових актів. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору фінансового лізингу, 01.11.2024 позивач товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС ЛІЗИНГ» 01.11.2024 прийняло рішення про розірвання договору фінансового лізингу, яке було направлено відповідачу у формі електронного документа 01.11.2024 на електронну пошту, а також за місцем проживання відповідача, котрі були зазначені ним при укладенні згаданого договору. Відповідача повідомлено про вимогу про повернення власнику об`єкта лізингу у строк до 17.00 год. 11.11.2024 (а.с.31-39). Згідно з\~п.11.4 публічної частини договору фінансового лізингу, у разі отримання повідомлення про односторонню відмову Лізингодавця від Договору або за умов укладення додаткової угоди про його розірвання або через настання інших підстав, за якими Договір припинив свої дію, Лізингоодержувач зобов`язаний за свій кошт та протягом терміну, передбаченого в Повідомленні Лізингодавця в конкретно визначену дату/час/місце повернути об`єкт фінансового лізингу Лізингодавцю за місцем/адресою та у час/строки, визначені Лізингодавцем. Аналогічне положення міститься у паспорті фінансового лізингу, підписаному [PERSON] 08.09.2022 (а.с.24-25) Проте відповідач не виконав вимогу про повернення об`єкта фінансового лізингу, що підтверджується комісійним актом №11-11/24 від 11.11.2024 про неповернення об`єкта лізингу у визначений позивачем строк (а.с.40). Відповідно до п. 11.2.1 публічної частини договору фінансового лізингу Лізингодавець має право відмовитися в односторонньому порядку від Договору та/або вилучити об`єкт фінансового лізингу, коли Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений Договором, та прострочена оплата становить 60 (шістдесят) або більше календарних днів з дня настання строку сплати першого простроченого платежу або його частини. Аналогічні положення містяться у п.11.2 підписаного сторонами, зокрема відповідачем [PERSON] , договору фінансового лізингу №2 241 індивідувальної частини (заява про приєднання) від 08.09.2022 (а.с.8-13). Отже,\~судом встановлено,\~що відповідач\~системно не\~виконував умови\~договору фінансового\~лізингу,\~не сплачував\~лізингові платежі,\~на вимогу\~позивача про\~повернення об`єкта\~фінансового лізингу\~не реагував. Також у справі відсутні докази щодо вчинення відповідачем після виникнення заборгованості зі сплати згаданих передбачених договором платежів дій, направлених на врегулювання з позивачем спірних питань, зокрема, звернення відповідача до позивача із заявами про надання відстрочки/розстрочки для погашення боргу, пред`явлення позивачу доказів настання для відповідача у спірних відносинах форс-мажорних обставин тощо. Аналізуючи норми права, що регулюють спірні правовідносини, та обставини справи, суд доходить такого. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованішим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Розглядаючи даний спір, суд виходить з того, що відповідач не спростував фактичних обставин справи, що переконує суд у необхідності уточнення кваліфікації правовідносин, що виникли між сторонами, для подальшого вирішення цього спору з дотриманням принципу змагальності, загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) та балансу інтересів сторін. Відтак суд кваліфікує вказані спірні правовідносини як такі, що виникають із договору фінансового лізингу. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг». За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог статей 525, 526, 527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~806\~ЦК України,\~за договором\~лізингу одна\~сторона (лізингодавець)\~передає або\~зобов`язується\~передати другій\~стороні (лізингоодержувачеві)\~у володіння\~та користування\~майно,\~що належить\~лізингодавцю на\~праві власності\~і було\~набуте ним\~без попередньої\~домовленості із\~лізингоодержувачем (прямий\~лізинг),\~або майно,\~спеціально придбане\~лізингодавцем у\~продавця (постачальника)\~відповідно до\~встановлених лізингоодержувачем\~специфікацій та\~умов (непрямий\~лізинг),\~на певний\~строк і\~за встановлену\~плату (лізингові\~платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься устатті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (чинний на час укладення договору). Відповідно достатті 1 цього Закону лізингоодержувач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка відповідно до договору фінансового лізингу отримує від лізингодавця об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування. За частинами другою, третьою статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є, зокрема: у передбачені договором фінансового лізингу строки передати лізингоодержувачу об`єкт фінансового лізингу у стані, що відповідає призначенню такого об`єкта та умовам договору фінансового лізингу; попередити лізингоодержувача про всі права третіх осіб на об`єкт фінансового лізингу, всі відомі йому особливі властивості та недоліки об`єкта фінансового лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого об`єкта фінансового лізингу під час володіння та/або користування ним; відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати передбачені таким договором зобов`язання щодо утримання об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу; прийняти об`єкт фінансового лізингу у разі розірвання договору фінансового лізингу або в разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу надавалося право володіння та користування об`єктом фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу. Лізингодавець може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема: у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу; відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання та експлуатації об`єкта фінансового лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі; у разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), а також у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення об`єкта фінансового лізингу, повернути об`єкт фінансового лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння та користування, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу. Лізингоодержувач може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів, що регулюють відносини фінансового лізингу. Відповідно до правової позиції, закріпленої у постанові ВП ВС від 15.06.2021 у справі 904/5726/19, після припинення дії договору лізингу невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірні дії лізингоодержувача. Тому права та обов`язки лізингодавця та лізингоодержувача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням відповідно до умов договору та положень законодавства, які регламентують наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення предмета лізингу. Зазначене вище кореспондує спеціальним положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», за якими лізингодавцю надано право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом, вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу в передбачених законом та договором випадках; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору. Отже, як у Законі України Про фінансовий лізинг, так і у договорі сторонами погоджено можливість дострокового припинення/розірвання Договору в односторонньому порядку на вимогу позивача у разі порушення відповідачем строку сплати лізингового платежу більш, ніж на 60 днів. Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізінг» після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса: 1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом. Згідно з ч. 5 Закону для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається. Договір фінансового лізингу може бути достроково розірваний з інших підстав, встановлених законом або таким договором. Відмова від договору фінансового лізингу та його розірвання є підставою для припинення договорів про надання послуг, що були визначені таким договором фінансового лізингу як обов`язкові для отримання об`єкта фінансового лізингу та укладені лізингодавцем або лізингоодержувачем. Лізингодавець або третя сторона зобов`язані повернути лізингоодержувачу кошти, сплачені ним за такі послуги, не пізніше 14 календарних днів з дня надсилання письмового повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу, якщо такі послуги не були фактично надані до дня відмови лізингоодержувача від договору фінансового лізингу у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Норма статті 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем виконані умови договору фінансового лізингу, та передано предмет лізингу відповідачу, тоді як останнім не виконано належним чином зобов`язання щодо сплати платежів передбачених умовами договору фінансового лізингу, в результаті чого договір фінансового лізингу було розірвано в односторонньому порядку, добровільно предмет лізингу не повернуто. Враховуючи,\~що на\~час розгляду\~справи договір\~фінансового лізингу\~№ 2241 від 08.09.2022 є припиненим, то лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався за вказаним договором та продовжує експлуатувати і нині, що фактично ним не спростовано. Ці обставини доведені позивачем належними, допустимими та достовірними доказами, які суд повно та всебічно дослідив. Відповідач, в свою чергу, жодних доказів на доведення обставин належного виконання своїх обов`язків не подав. При цьому, оскільки відповідачем не вчинено будь-яких дій щодо добровільного повернення вказаного об`єкту лізингу позивачу, то такий підлягає примусовому витребуванню у відповідача на користь позивача. Тому суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13\~494,66 грн.

Outcome: approved