Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що позивачка з жовтня 2023 року перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , працювала на посаді баристи кав`ярні. При прийомі на роботу позивач не отримала документів, які б підтверджували її працевлаштування у відповідача. Відповідно до листа Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві № 3437/6/26-15-24-01-03-06 позивачка була прийнята на роботу згідно з наказом ФОП [PERSON] № 2-К від 13 жовтня 2023 року і датою початку роботи є 14 жовтня 2023 року. На початку січня 2024 року при виході на роботу у кав`ярню [PERSON] було повідомлено, що ФОП [PERSON] більше не здійснює діяльність. Позивачка намагалася зв`язатися з відповідачем з метою врегулювання питання роботи, проте безрезультатно. Копію наказу про звільнення [PERSON] не було надано. 11 грудня 2024 року [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] лист з проханням надати інформацію про підстави звільнення, копію наказу про звільнення та письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, проте лист повернуто відправнику у зв`язку з відмовою відповідача його отримати. На адвокатський запит представника позивачки до Пенсійного фонду України отримано лист, згідно з яким відповідачем звільнено [PERSON] на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) згідно з наказом № 7-к від 10 січня 2024 року. Датою звільнення є 10 січня 2024 року. Проте ні в усній, ні в письмовій формі [PERSON] не заявляла ФОП [PERSON] про бажання припинити трудові відносини за угодою сторін. У зв`язку з тим, що позивачка не домовлялася з відповідачем про звільнення за угодою сторін і жодні документи про звільнення їй не надані, вважає її звільнення незаконним. Добровільне волевиявлення працівника є безумовною підставою для звільнення такого працівника за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, проте позивач не подавала заяву про її звільнення за угодою сторін, отже відповідач у наказі безпідставно зазначив таку підставу її звільнення з роботи. Вважає, що звільнення [PERSON] із займаної посади баристи з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність наказу ФОП [PERSON] від 10\~січня 2024 року № 7-к про припинення трудового договору з [PERSON] за угодою сторін та тягне за собою поновлення [PERSON] на роботі. За змістом частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. [PERSON] звільнено з роботи 10 січня 2024 року, тому представник позивачки вважає, що для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати період з 10\~листопада 2023 року по 10 січня 2024 року. У листопаді 2023 року позивачка працювала 21 робочий день, заробітна плата становить 6\~930,00 грн, у грудні 2023 року працювала 22\~робочі дні, заробітна плата становить 7\~056,00 грн. Загальні кількість робочих днів 43, загальна сума заробітної плати 13\~986,00 грн, тому середньоденна заробітна плата становить 325,25 грн. Станом на 11 січня 2025 року час затримки виплати заробітної плати становить 262 робочих дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2024 року по 11 січня 2025 року становить 85 215,50 грн (325,25 х 262). Зазначає, що строк для звернення до суду за захистом своїх прав позивачкою не пропущено, оскільки наказ про звільнення вона не отримала та не ознайомлена з ним, а ч.\~2\~ст. 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Просить визнати незаконним наказ ФОП [PERSON] від 10 січня 2024 року №7-к про припинення трудового договору з [PERSON] за угодою сторін; поновити [PERSON] на посаді баристи ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 січня 2024 року по 11 січня 2025 року в розмірі 85\~215,50 грн з обов`язковим відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів та з урахуванням виплачених коштів при звільненні; стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивачки судові витрати. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача [PERSON] у відзиві зазначає, що діяльність кав`ярні Peliсan Rouge ФОП [PERSON] здійснювалася в приміщенні, отриманому в суборенду від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ». Відповідачка працювала на посаді баристи з 14 жовтня 2023 року. 10 січня 2024 року наймані працівники, зокрема позивачка, подали заяви про звільнення за угодою сторін та були звільнені. При звільненні складено наказ, видано працівнику примірник наказу, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, та трудову книжку. Своєчасно проведено розрахунок з працівником, сплачено податки та подана звітність. Звільнені працівники не висували зауважень щодо повноти та своєчасності проведеного розрахунку. 11\~січня 2024 року відповідач не зміг потрапити в приміщенні кав`ярні, проте повідомлень про дострокове припинення договору суборенди №04/01/23-СБ від 14 жовтня 2023 року від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» не отримував. У приміщенні залишилися документи з кадрового обліку та первинні документи господарської діяльності, в тому числі особові справи працівників, оригінали наказів, копії документів працівників, оригінали договорів та первинної документації до них, книга обліку трудових книжок. Відповідач та його дружина намагалися повернути документи, проте безрезультатно. Зазначає, що позивачка у січні 2024 року 10 днів знаходилася в трудових відносинах з відповідачем, а в подальшому перебувала в трудових відносинах з іншою особою. Враховуючи обов`язок роботодавця подати до Державної податкової служби повідомлення про прийняття працівника на роботу до початку його роботи, то на час звільнення позивачка вже мала пропозицію на працевлаштування у іншого роботодавця. Вважає, що сторони досягли згоди щодо строку звільнення та здійснили усі дії, спрямовані на виконання досягнутих домовленостей. Крім того, не погоджується з розрахунком середнього заробітку позивачки, вважає необґрунтованою зазначену у розрахунку кількість відпрацьованих позивачкою днів у листопаді та грудні 2024 року та розрахунок сум, заявлених до стягнення. Також вважає, що позивач звернулася до суду після спливу строку позовної давності, передбаченої для вирішення трудових спорів. Відповідь на відзив. Представник позивачки надав відповідь на відзив, згідно з якою не погоджується з доводами відповідача про пропуск строку звернення до суду, оскільки відповідно до ч.\~2\~ст.\~233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Зазначає, що за загальним правилом наказ про звільнення не може бути доведений до відома працівника в інший спосіб, окрім як шляхом ознайомлення з цим наказом після вручення його копії роботодавцем у встановленому законом порядку. У такому разі працівник у належний спосіб може дізнатися про своє звільнення та про мотиви прийняття відповідного рішення роботодавця (наказу, розпорядження про звільнення) лише після ознайомлення з його змістом, наведеними в ньому мотивами та правовими підставами та після цього матиме змогу підготувати аргументовану заяву (скаргу) щодо захисту своїх трудових прав і передбачених законом гарантій. Вважає, що оскільки позивачка не отримала наказ про звільнення та не ознайомлена з ним, строк для звернення до суду за захистом своїх прав нею не пропущено. Також зазначає, що позивачка не складала заяву про звільнення за угодою сторін і не подавала такої заяви відповідачу, вона не отримала примірник наказу, а також письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Відповідач не надає жодних доказів на підтвердження цих обставин. Крім того, не погоджується з твердженням відповідача про відсутність між сторонами спору з часу звільнення, оскільки позивачка намагалася зв`язатися з відповідачем з метою врегулювання питання продовження роботи, проте безрезультатно. Також відповідач не пояснює причини та правову підставу передачі документів щодо особового складу третій особі, не надає доказів такої передачі. Відсутність у відповідача документів щодо незаконного звільнення позивачки не є підставою для непоновлення її на роботі. Стверджує, що розрахунок середнього заробітку є правильним і відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Процесуальні дії у справі. 11 березня 2025 року позовна заява надійшла до Криворізького районного суду Дніпропетровської області. 11 квітня 2025 року позовна заява, передана за підсудністю, надійшла до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 25 квітня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 29 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 29 травня 2025 року витребувано докази. 06 червня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 червня 2025 року, 20 червня 2025 року постановлено судові засідання проводити в режимі відеоконференції. 10 липня 2025 року визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. 10 липня 2025 року поновлено процесуальний строк для звернення до суду з клопотанням про витребування доказів; витребувано докази. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що 10 січня 2024 року [PERSON] склала заяву про звільнення за угодою сторін. При звільненні складено наказ, видано працівнику примірник наказу, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, та трудову книжку. Своєчасно проведено розрахунок з працівником, сплачено податки та подана звітність. Будь-якого спору щодо трудових відносин на час звільнення не існувало та протягом року з боку позивачки не висувалося. Позивачка продовжила працювати в тому ж приміщенні на тій же посаді в кав`ярні у іншого роботодавця. З моменту звільнення до дати пред`явлення позову минуло більше року. Представник відповідача Храброва А.М. надала додаткові пояснення, відповідно до яких повідомлення ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ" про відсутність документації ФОП\~ [PERSON] не відповідає дійсності. У лютому 2022 року [PERSON] надав повноваження [PERSON] , який працює на посаді директора комерційного в ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ", на здійснення від його імені дій щодо ведення загальної господарської діяльності, в тому числі приймання та звільнення працівників, підписання та отримання господарських документів, подання звітності, листування та ведення переговорів. Повідомляє, що з метою встановлення особи, яка заволоділа документами, відповідачем подано заяву про вчинення кримінального злочину проти нього та членів його родини. 14\~серпня 2024\~року представник\~відповідача [PERSON] \~надала заяву\~про застосування\~строку позовної\~давності.\~Зазначила,\~що позивач\~звільнена 10\~січня 2024\~року за\~угодою сторін,\~це була\~її свідома\~ініціатива,\~про що\~вона повідомила\~як усно,\~так і\~письмово,\~подавши заяву\~про звільнення.\~Того ж\~дня відповідачем\~видано наказ\~про звільнення,\~проведено повний\~розрахунок,\~а також\~видано трудову\~та медичну\~книжки. Офіційно з\~12\~січня 2024\~року позивач\~працювала у\~тому ж\~закладі вже\~у іншого\~роботодавця. Оскільки позивач\~працює з\~продуктами харчування,\~вона повинна\~мати медичну\~книжку.\~Їй було\~надано трудову\~та медичну\~книжки разом\~із наказом\~про звільнення.\~Її твердження\~про невидачу\~цих документів\~є неправдивими. Твердження позивачки\~про те,\~що вона\~не писала\~заяву про\~звільнення,\~не відповідає\~дійсності,\~оскільки вона\~отримала всі\~виплати,\~передбачені законодавством\~при звільненні,\~і протягом\~року після\~звільнення жодного\~разу не\~оскаржувала розрахунок\~і не\~вимагала додаткових\~виплат. [PERSON] знала про своє звільнення з 10 січня 2024 року, не заявляла про поновлення строку, не обґрунтувала причин його пропуску. 19 серпня 2024 року представник відповідача [PERSON] надала додаткові пояснення, відповідно до яких 10 січня 2024 року позивач написала заяву про звільнення за угодою сторін. Відповідачем складено наказ, видано працівнику примірник наказу, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, та трудову і медичну книжки. 10 січня 2024 року проведено розрахунок з працівником, сплачено податки та подана звітність. Позивачка була обізнана про своє звільнення в січні 2024 року, але лист відповідачу надіслала в грудні 2024 року. У період з 10 січня 2024 року по грудень 2024 року у позивача не виникали питання щодо трудових відносин з відповідачем. У позовній заяві не зазначено причини пропуску строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та визнання причин пропуску поважними. Також не погоджується з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивачем не обґрунтовано кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку, а графіки роботи та табелі обліку робочого часу залишилися в приміщенні кав`ярні разом з іншими документами відповідача. Пояснення у судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Пояснила, що відповідач її звільнив незаконно. Коли вона зрозуміла неправомірність дій відповідача, звернулася за допомогою до адвоката. Вона надіслала відповідачу лист, проте відповіді не отримала і звернулася до суду з позовом. Обґрунтовуючи обставини позову, пояснила, що 11 січня 2024 року вона прийшла на роботу, її колеги повідомили, що діяльність відповідача припинилася і запропонували працювати в іншого ФОП. Позивач не пам`ятає, чи отримувала кошти, належні при звільненні. Трудову та медичну книжку вона при працевлаштуванні у відповідача не подавала, тільки писала заяву. Потім зазначила, що не пам`ятає, чи подавала медичну книжку. При працевлаштуванні у іншого роботодавця писала заяву про прийом на роботу. Після звільнення намагалася зв`язатися з відповідачем через колег, особистої комунікації з відповідачем не було. Зазначила, що на роботу у відповідача її приймав менеджер [PERSON] . Пояснила, що так довго в неї не виникало питань щодо звільнення, оскільки вона не знала, що її звільнили незаконно. Стверджує, що заяви про звільнення вона не писала. Точну кількість відпрацьованих у відповідача годин позивач назвати не може, оскільки графік був гнучкий. Графік складав менеджер [PERSON] . Під час роботи у відповідача вона не перебувала на лікарняному та у відпустці. У судових\~засіданнях представник\~позивачки підтримав\~позовні вимоги,\~підтвердив обставини,\~викладені у\~заявах по\~суті.\~Зазначив,\~що жодних\~документів про\~звільнення позивачка\~не підписувала,\~про звільнення\~дізналася від\~колег,\~копію наказу\~про звільнення\~не отримувала,\~трудову книжку\~при працевлаштуванні\~не подавала. [PERSON] звільнена незаконно, сторона відповідача не надала жодного доказу на спростування цього. Також сторона відповідача не подала як доказ наказ про звільнення. Просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтвердив обставини, викладені у відзиві. Припускає, що наказом про звільнення займався його представник, оскільки за станом здоров`я він особисто цим питанням займатися не міг. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судових засіданнях позовні вимоги не визнали, пояснили, що 10 січня 2024 року позивачка була звільнена, у день звільнення вона отримала всі необхідні документи, їй були перераховані кошти, належні при звільненні. Рішення про звільнення прийнято позивачкою добровільно, протягом тривалого часу вона не мала жодних питань до відповідача з цього приводу. [PERSON] відповідачу не знайомий, він не перебував у трудових відносинах з відповідачем. Просять відмовити у задоволенні позову. Фактичні обставини, встановлені судом. 13 жовтня 2023 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] видано наказ № 2-к про прийняття [PERSON] на роботу, дата початку роботи 14 жовтня 2023 року. Таким чином, з 14 жовтня 2023 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 14 жовтня 2023 року між ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» та ФОП [PERSON] укладено договір суборенди № 14/10/23-СБ частини приміщення від групи нежитлових приміщень № 3-а (в літ. Н) будинку [ADDRESS] . Строк дії договору до 30 вересня 2024 року. [PERSON] наказом № 7-к від 10 січня 2024 року звільнена з посади на підставі п.\~1\~ст. 36 КЗпП України з 10 січня 2024 року. За січень 2024 року виплачена відповідачем позивачці заробітна плата становить 3\~181,68 грн, кількість днів трудових відносин 10. Отже, відповідачем проведено нарахування та виплату позивачці сум, що належать їй при звільненні. 11 січня 2024 року складено акт № 1 про нестачу документів з кадрового обліку та первинних документів господарської діяльності, згідно з яким ФОП [PERSON] не зміг потрапити в приміщення кав`ярні Peliсan Rouge, отримане в суборенду від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ», де здійснював підприємницьку діяльність. Повідомлень про дострокове припинення строку дії суборенди не отримував. У приміщенні залишилися документи з кадрового обліку та первинні документи господарської діяльності: особові справи, зокрема [PERSON] (заява про прийняття на роботу, наказ про прийняття на роботу, копія паспорта, копія облікової картки платника податків, копія документа про освіту, заява про звільнення, наказ про звільнення, повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні); договір суборенди з додатками та актами до нього; книга обліку руху трудових книжок тощо. 06 лютого 2024 року [PERSON] як фізична особа-підприємець подав контролюючому органу відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби, зокрема баристи [PERSON] . Датою закінчення періоду трудових відносин зазначено 10 січня 2024 року, підстава наказ № 7-к від 10 січня 2024 року, підстава припинення трудових відносин п. 1 ст. 36 КЗпП України. Категорія особи «1», що згідно з приміткою 12 наймані працівники (з трудовою книжкою). 06 лютого 2024 року [PERSON] як фізична особа-підприємець подав до контролюючого органу відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, розділ І яких містить персоніфіковані дані про суми нарахованого (виплаченого) на користь фізичних осіб доходу та нарахованих (перерахованих) до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору, зокрема стосовно позивачки (РНОКПП [NUMBER] ). Сума нарахованого та виплаченого їй доходу 3\~181,68 грн; сума нарахованого та перерахованого податку на доходи фізичних осіб 572,70 грн; сума нарахованого та перерахованого військового збору 47,73 грн. Згідно з даними, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27 березня 2024 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] ; підстава внесення власне рішення. На ухвалу суду про витребування доказів Пенсійний фонд України надав витяг з відомостей персоніфікованого обліку за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року, що надійшли від ФОП [PERSON] стосовно [PERSON] , згідно з яким період роботи у цього роботодавця з 12 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року, містяться відомості про наявність трудової книжки. Витяг з відомостей персоніфікованого обліку за період з 01 травня 2024 року по 30 вересня 2024 року, що надійшли від ФОП [PERSON] стосовно позивачки, містить дані про період її роботи з 01 травня 2024 року по 30 вересня 2024 року та наявність трудової книжки. 11 грудня 2024 року позивачка надіслала відповідачу лист про надання інформації про припинення трудових відносин, копії наказу про звільнення, інформації про нараховані та виплачені суми при звільненні. Поштове відправлення повернулося відправнику за закінченням строку зберігання. 29 квітня 2025 року відповідач надіслав ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» лист з вимогою повернути документацію з кадрового обліку та первинні документи господарської діяльності. 01 травня 2025 року [PERSON] звернувся до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, зокрема незаконного заволодіння документами ФОП [PERSON] з кадрового обліку. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року зобов`язано уповноважену особу Печерського УП ГУНП у м. Києві внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень за заявою [PERSON] від 01 травня 2025 року. 16 червня 2025 року на адресу суду на виконання вимоги ухвали суду про витребування доказів надійшов лист директора ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ», згідно з яким він зазначає, що запитуваних документів у своєму розпорядженні ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» не має. Зміст спірних правовідносин. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають з права на пред`явлення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої, другої \~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 4 статті 22 КЗпП України передбачено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема угода сторін. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Відповідно до ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 238 КЗпП України передбачено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Висновок суду. Вирішуючи відповідні трудові спори, з дотриманням принципів диспозитивності цивільного судочинства і змагальності сторін, суд перевіряє наявність законних підстав для звільнення, дотримання порядку (процедури) звільнення. Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників). Якщо дійсною підставою для звільнення є небажання сторін продовжувати трудові правовідносини або бажання працівника розірвати трудовий договір, то таке звільнення повинне відбуватися за пунктом 1 частини першої статті 36 або частиною першою статті 38 КЗпП України відповідно. За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору). Визнання наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Відповідач зазначає, що припинив підприємницьку діяльність, на підтвердження чого надав виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Суд зазначає, що у разі здійснення державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця поновити звільненого працівника на раніше займану посаду об`єктивно неможливо. Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому поновлення на роботі відбувається за умови встановлення неправомірності припинення трудового договору. Таким чином, у разі визнання звільнення неправомірним звільнений працівник має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Позивач просить поновити її на посаді баристи ФОП [PERSON] та стягнути з ФОП [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Припинення діяльності фізичної особи-підприємця унеможливлює перебування з ним у трудових відносинах з дня припинення державної реєстрації його як фізичної особи-підприємця та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з фізичної особи-підприємця. Крім того, сторонами не надано документи, які розкривають порядок звільнення позивачки. За відсутності кадрової документації відповідача суд позбавлений можливості перевірити правомірність звільнення позивачки та обґрунтованість її позовних вимог. Перевірити правильність розрахунку середнього заробітку позивачки суд також не може, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено відпрацьовані позивачкою робочі дні (години) у період, який застосовується при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд зазначає, що посилання представника відповідача [PERSON] на те, що відповідачем надана довіреність [PERSON] , який працює на посаді директор комерційний в ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ", на здійснення від його імені дій щодо ведення загальної господарської діяльності, в тому числі приймання та звільнення працівників, та на переписку дружини відповідача з посадовими особами ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ", що підтверджують наявність документації відповідача у ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ", носять суб`єктивний характер. Крім того, суду не надано доказів того, що [PERSON] працює на посаді директор комерційний в ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ" та переписка у месенджерах відбувалася з посадовими особами ТОВ "ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ". Проте відповідачем на підтвердження відсутності у нього кадрової документації надано копії листа, надісланого ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ», заяви про вчинення кримінального правопорушення та ухвали слідчого судді Печерського районного суду місті Києва. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на неможливість дослідити кадрову документацію відповідача, суд позбавлений можливості надати оцінку доводам сторін щодо правомірності звільнення позивачки, зокрема наявність чи відсутність згоди працівника на таке звільнення. При цьому судом також перевірено строки звернення до суду. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №\~751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22. Конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі. Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національні суди мають надавати пріоритет дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2024 року у справі № 593/1177/21). Представник позивачки посилається на те, що копії наказу про звільнення [PERSON] не отримувала, а відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися до суду з позовом у місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Тому вважає, що строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі не пропущено. З таким твердженням суд не може погодитися з огляду на таке. У постанові від 24 березня 2021 року у справі № 757/46273/17-ц (провадження № 61-7914св19), за встановленими обставинами якої позивач ознайомлений із наказом про звільнення 04 липня 2017 року, а звернувся до суду 09 серпня 2017 року, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про обрахування строку оскарження наказу саме з моменту ознайомлення із ним позивача. У такому висновку Верховний Суд врахував, що позивач використовував відповідні заходи захисту своїх прав, тому Суд не вважав, що права позивача були порушені саме неотриманням ним копії оскаржуваного наказу про звільнення, адже формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості. Позивачка звільнена з посади 10 січня 2024 року. З довідки форми ОК-5 видно, що у січні 2024 року позивачка 10 днів працювала у відповідача, а 20 днів у ФОП [PERSON] . Таким чином, враховуючи кількість днів у січні, з 12 січня 2024 року [PERSON] працювала у іншого роботодавця. Із витребуваної судом за клопотанням представника відповідача [PERSON] інформації з Пенсійного фонду України видно, що з 12 січня 2024 року позивач була працевлаштована у ФОП [PERSON] . Отже, станом на 12 січня 2024 року позивачка апріорі була ознайомлена зі змістом наказу про її звільнення, уклавши трудовий договір з іншим роботодавцем та не отримуючи заробітну плату від відповідача. Відповідачем здійснено розрахунок при звільненні, що підтверджується дослідженими доказами. З часу звільнення та до часу звернення з позовом про поновлення на роботі [PERSON] працювала у кількох роботодавців, до 11 грудня 2024 року спроб комунікації з відповідачем не здійснювала, із заявами/скаргами щодо невиконання відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України не зверталася, тому у суду відсутні підстави вважати, що права позивачки порушені саме неотриманням нею копії наказу про звільнення. Крім того, твердження позивачки про те, що вона не отримувала наказ про звільнення, не підтверджено належними доказами, клопотання про витребування доказів, про допит свідків позивачкою та її представником не заявлено. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Так, при пред`явленні позову представником позивачки зазначається про невручення позивачці копії наказу про звільнення, проте клопотання про витребування у відповідача доказів, зокрема цього наказу, інших кадрових документів, що можуть підтвердити ці обставини, позивачкою та її представником не заявлено. Осіб, які, за твердженнями позивачки, повідомили їй про звільнення, позивачкою та її представником не названо, клопотання про допит цих осіб як свідків на підтвердження факту неповідомлення відповідачем про звільнення та неотримання копії наказу не заявлено. Як стверджує позивачка та її представник, спроба зв`язатися з відповідачем виявилася безрезультатною, а тому з доводами [PERSON] про відсутність у нього кадрової документації позивачка до пред`явлення позову не мала можливості бути ознайомлена. Незважаючи на це, клопотання про витребування копії наказу про звільнення та іншої кадрової документації стосовно позивачки для підтвердження викладених у позові обставин, зокрема можливої відсутності заяви позивачки про звільнення, нею та її представником при подачі позову не заявлено. Крім того, надсиланням 11 грудня 2024 року відповідачу листа позивачка підтвердила факт своєї обізнаності з наказом про звільнення. При цьому позивачкою та її представником не надано пояснень щодо зволікання з таким зверненням до відповідача з дати звільнення, не зазначено дати/приблизної дати, коли позивачка довідалася про можливе порушення своїх прав. За відсутності інших відомостей про дату отримання позивачкою копії наказу про її звільнення суд вважає, що принаймні з 12 січня 2024 року розпочався перебіг місячного строку для звернення [PERSON] до суду з позовом про поновлення на роботі. Позовну заяву про поновлення на роботі [PERSON] подала до суду через «Електронний суд» 10 березня 2025 року, тобто за спливом понад 1 року з моменту, коли вона дізналася про своє звільнення. З наведених підстав суд вважає, що місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі сплинув, пропуск цього строку є істотним і тривалим, підстави для поновлення цього строку у зв`язку з існуванням поважних причин такого пропуску відсутні. Крім того, згідно з положеннями ст. 234 КЗпП України суд може поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду, якщо минуло не більше одного року з початку перебігу такого строку. [PERSON] \~та її\~представник не\~навели жодних\~об`єктивних\~причин,\~за наявності\~яких позивачка\~була позбавлена\~можливості звернутися\~до суду\~з позовом\~про поновлення\~на роботі\~до 12\~лютого 2024\~року та\~які пояснювали\~б тривале\~зволікання з\~пред`явленням\~цього позову.\~Крім того,\~згідно з\~наданими позивачкою\~та її\~представником поясненнями\~на момент\~надсилання листа\~відповідачу (11\~грудня 2024\~року)\~вона знала\~про можливе\~порушення її\~прав. Однак з часу надсилання листа відповідачу до часу пред`явлення позову також минуло більше місяця. Крім того, наявність чи відсутність трудової книжки може також підтвердити або спростувати обізнаність позивачки про звільнення та підстави такого звільнення. Проте позивачка та її представник стверджують, що [PERSON] не подавала трудову книжку при працевлаштуванні. Згідно з відомостями про трудові відносини осіб та період проходження військової служби, поданими відповідачем 06 лютого 2024 року, [PERSON] зазначена як найманий працівник (з трудовою книжкою). З витягу з відомостей персоніфікованого обліку, що надійшли від ФОП [PERSON] , у якої позивачка працювала з 12 січня 2024 року, видно, що вона працевлаштована з трудовою книжкою. Тому твердження позивачки та її представника про те, що [PERSON] не подавала трудову книжку при укладенні трудового договору, суд ставить під сумнів та вважає, що позивачем не спростовано факт того, у відповідача вона була працевлаштована з трудовою книжкою, яку отримала при звільненні та мала бути ознайомлена з підставами звільнення. Позивачка та її представник не посилаються на поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, а наполягають на тому, що такий строк позивачка не пропустила. Суд вважає, що якщо працівник не отримав копію наказу про звільнення та протягом тривалого часу не вжив заходів для її отримання, то строк звернення до суду обчислюється з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення. При цьому позивач та її представник не заперечують, що про своє звільнення позивачка дізналася у січні 2024 року. Вина відповідача у затримці видачі копії наказу про звільнення позивачки нею та її представником не доведена, як і факт неотримання копії наказу. З огляду на відсутність клопотання про поновлення пропущеного строку, сплив більше однорічного строку з дня звільнення та обізнаності позивачки з цим, недоведення позивачкою та її представником факту неотримання копії наказу про звільнення, роботи у відповідача без трудової книжки, з урахуванням вимог ст. 234 КЗпП України, суд не бачить підстав для поновлення позивачці строку звернення до суду. Поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання належить до компетенції суду з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 461/10678/20. Враховуючи положення ст.ст. 233, 238 КЗпП України, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також заявлено поза межами строків звернення до суду. Підстав для поновлення такого строку суд також не бачить з мотивів, аналогічних вищевикладеним. Порушення позивачкою строків звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки, звільненої від сплати судового збору, судовий збір віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed