Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] просить ухвалити рішення про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 19.04.2013 з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 13.12.2017. У період шлюбу у них народився син [PERSON] , місцем проживання якого після розірвання шлюбу визначено разом із позивачем. Рішенням суду від 20.03.2018 з відповідача на утримання сина стягнуто аліменти, заборгованість по яких станом на 01.01.2025 становить 98610,00 грн. Відповідач повністю ігнорує батьківські обов`язки, життям та здоров`ям сина не цікавиться, не приймає участі в його вихованні та навчанні, не контактує з вчителями щодо успішності сина у школі, не відвідує батьківських зборів, тим самим повністю самоусунувся від дитини та її життя. Сином фактично опікується новий чоловік позивача, який повністю взяв на себе усі обов`язки по вихованню та забезпеченню дитини. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача надіслала заяву про підтримання позову та розгляд справи за її та позивача відсутності. Відповідач про розгляд справи по суті двічі був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, однак в судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. Від Здовбицької сільської ради Рівненського району Рівненської області як органу опіки та піклування надійшла заява про підтримання позову і розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. За таких обставин суд провів розгляд позову у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 2013 року, який розірваний рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2017 року в справі № 556/1846/17. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . У рішенні про розірвання шлюбу від 13 грудня 2017 року в справі № 556/1846/17 місцем проживання дитини визначено разом з матір`ю. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року в справі № 556/62/18 із [PERSON] на користь позивача стягнуто на утримання сина [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення ним повноліття, починаючи з 16.01.2018. Відповідно до розрахунку державного виконавця Любомльського відділу ДВС заборгованість відповідача по аліментах станови на 01.01.2025 становить 98610,00 грн. Із виданої 13.01.2025 Уїздецьким ліцеєм Здовбицької сільської ради Рівненської області характеристики вбачається, що син сторін [PERSON] навчається у цьому навчальному закладі у п`ятому класі, батько дитини [PERSON] шкільним життям сина не цікавиться, батьківських зборів не відвідує. 08 жовтня 2019 року позивач уклала другий шлюб із [PERSON] , взявши собі його прізвище, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] Рішенням Здовбицької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 13 червня 2025 року №62 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно його сина [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку органу опіки та піклування вбачається, що під час телефонної розмови із в.о. начальника служби у справах дітей Здовбицької сільської ради Шкут О.М. повідомив про відсутність заперечень щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Фотокартку написаної власноруч заяви переслав телефонним месенджером. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналіз досліджених по справі доказів дає обґрунтовані та достатні підстави вважати, що відповідач [PERSON] свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , умисно самоусунулася від його виховання та утримання, долею та життям сина взагалі не цікавиться достатньо тривалий час, при цьому розуміючи малолітній вік сина і потребу батька у його зростанні. Жодних дій, які б вказували на інтерес відповідача до життя малолітнього сина [PERSON] , прояв до його піклування і виховання, по справі не встановлено. Ні на засідання органу опіки та піклування, ні в жодне підготовче та судове засідання, відповідач не прибув, що свідчить про його байдужість як до самого сина, так і питання позбавлення його батьківських прав як крайнього заходу впливу. Така поведінка відповідача також вказує на те, що змінити своє ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків він не бажає. Існування певних об`єктивних чинників, які б не залежали від волі відповідача і унеможливлювали виконання ним своїх батьківських обов`язків, по справі не встановлено. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача знайшли своє підтвердження дослідженими по справі доказами, які у своїй сукупності із висновком органу опіки та піклування безсумнівно свідчать, що відповідач не займається вихованням дитини, не турбується про її матеріальне забезпечення, фізичний, духовний та моральний розвиток, жодної участі у її житті не приймає, а відтак не виконує передбачених ст.150 СК України батьківських обов`язків. Відповідач жодних заперечень та доказів, які б спростовували доводи позивача, суду не надав, тим самим не заперечив своєї поведінки стосовно невиконання ним батьківських обов`язків. Таким чином, заявлені вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відповідають положенням ст.ст.150, 164 СК України, тому є підставними і підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді судового збору належить покласти на відповідача.

Outcome: approved