Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-08 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Запорізька дирекція АТ «УКРПОШТА», в якому просить відшкодувати їй шкоду за вимушений прогул у сумі 673\~818,28 гривень та моральну шкоду. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 06.06.2018 до 15.08.2018 вона працювала в АТ «УКРПОШТА» та була звільнена без жодної поважної причини без попередження та виплат за цей час, отримавши брехливий запис у трудовій книжці «За власним бажанням»., що не відповідає дійсності. Вона виконувала всі службові обов`язки під час роботи, згідно зі службовою інструкцією. Добиралась на роботу кожен день з іншого берега міста. Одного разу у серпні 2018 року запізнилась не певну кількість хвилин. Причиною запізнення на роботу стали транспортні причини. Розрахунок шкоди за вимушений прогул проведений нею із розрахунку заробітної плати, яка нараховується в Україні за липень 2025 року. З приводу визначення розміру моральної шкоди вона має складності, проте вона зазнала її. Представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову позивачки та зазначила, що 15.08.2018 остання ознайомилася з Наказом № 3649-К від 15.08.2018 про припинення трудового договору (контракту) на підставі її власної письмової заяви та власним бажанням. 17.07.2025 позивачка звернулася до суду із позовом про відшкодування шкоди за вимушений прогул та моральної шкоди. Тобто позивачка звернулася до суду майже через сім років після спливу визначеного статтею 233 КЗпП України строку. Наказом Запорізької дирекції АТ «УКРПОШТА» від 05.06.2018 № 2079-к позивачка прийнята на роботу з 06.06.2018 на посаду оператора поштового зв`язку ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 1 групи. Підставою для видання вказаного Наказу була письмова заява позивачки. З графіком та умовами роботи, з оплатою праці позивачка була ознайомлена та згодна. 05.06.2018 позивачка пройшла інструктаж з техніки безпеки, протипожежного мінімуму та інше, необхідне для зайняття відповідної посади, підписала письмову згоду на збір та обробку персональних даних. 15.08.2018 позивачка звернулася до керівництва Запорізької дирекції AT «УКРПОШТА» з письмовою заявою про звільнення її за власним бажанням з 15.08.2018. Наказом Запорізької дирекції AT «УКРПОШТА» від 15.08.2018 № 3649-К про припинення трудового договору (контракту) позивачка, табельний номер 10719329, звільнена 15.08.2018. На виконання статті 116 КЗпП України у день звільнення з працівником позивачкою було здійснено повний розрахунок за відпрацьований час та компенсація за п`ять календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період роботи з 06.06.2018 по 15.08.2018. Позивачка не зазначила, за захистом якого порушеного права вона звернулася до суду. Позивачка подала відповідь на відзив, який суд не бере до уваги, оскільки нею порушено вимоги частини третьої статті 179 ЦПК України, а саме не надано доказів направлення відповіді на відзив відповідачу. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 04.08.2025 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Ухвала про відкриття провадження у справі була направлена позивачці та відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку їх місцем проживання та місцезнаходженням та отримані ними 06.08.2025. Таким чином відповідно до пункту 1 частини шостої статті 272 ЦПК України сторони є належним чином повідомленими про розгляд справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 04.06.2018 [PERSON] подала заяву т.в.о. директора ПАТ «УКРПОШТА» про прийняття її на роботу оператором ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 з 06.06.2018 та зазначила, що з графіком та умовами роботи, з оплатою праці ознайомлена та згодна. 05.06.2018 [PERSON] підписана згода на збір та обробку персональних даних, заведена особова картка працівника № 7844 Згідно з наказом Запорізької дирекції ПАТ «УКРПОШТА» від 05.06.2018 № 2079-к [PERSON] прийнята на роботу оператора поштового зв`язку ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 1 групи з 06.06.2018. Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) у червні - серпні 2018 року працювала в Запорізькій дирекції Акціонерного товариства «УКРПОШТА». Заробіток для нарахування пенсії становив: у червні 3\~396,23 гривень, липні 3\~818,28 гривень та у серпні 2\~648,30 гривень. 15.08.2018 [PERSON] подана заявадиректору [PERSON] про звільнення за власним бажанням з 15.08.2018. Наказом (розпорядженням) Запорізької дирекції ПАТ «УКРПОШТА» № 3649-К про припинення трудового договору (контракту) від 15.08.2018 [PERSON] на підставі заяви від 15.08.2018 звільнена з 15.08.2018 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з виплатою компенсації за п`ять календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період з 06.06.2018 по 15.08.2018 - 5 календарних днів. З вказаним наказом (розпорядженням) позивачка ознайомилась 15.08.2018. У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або, на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). У статті 38 КЗпП України зазначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При зверненні в суд з позовом позивачки посилалась на те, що вона була звільнена відповідачем 15.08.2018 з формулюванням «За власним бажанням». Проте наполягає, що вказане формулювання не відповідає дійсності, оскільки підставою звільнення стало те, що вона запізнилась на роботу. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Позивачкою не доведено належними доказами те, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва відповідача або його неправомірних дій позивачка не надала (письмові звернення до роботодавця; звернення до державних органів, які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства; звернення до правоохоронних органів тощо). За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивачки не порушує вимог закону. Згідно зі статтею 116 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У позовні заяві позивачка зазначила, що при звільнені їй не були виплачені належні до виплати суми. Однак доказів цієї обставини позивачка не подала. Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки позивачкою не доведено, що вона була звільнена відповідачем без законної підстави, відсутні підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. При цьому позивачка не заявляла вимогу про поновлення її на роботі. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим, через що у його задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed