Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-25 00:00:00

У квітні 2025 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю з Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла вказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 13.06.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір № 143508 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Так, [PERSON] за допомогою мережі Інтернет перейшов на офіційний сайт ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ознайомився з актуальною редакцією Правил надання грошових коштів у позику, після чого заявив про бажання отримання коштів. В подальшому зареєструвався на сайті, пройшов процедуру ідентифікації/верифікації, тобто вказав свої особисті персональні ідентифікаційні дані. Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» надало відповідачу грошові кошти в сумі 6945 грн на умовах, визначених цим договором. Однак, всупереч умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, що створило заборгованість у розмірі 12467,10 грн. 10.10.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» відступило ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» належне право грошової вимоги, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 143508 від 13.06.2024. Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач просить стягнути з відповідача 12467,10 грн заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві зазначив заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів, в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач до судового засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не надав, належним чином повідомлявся про розгляд справи шляхом надіслання судової повістки. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.06.2024 [PERSON] ознайомився із Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 143508, на умовах визначених цим договором, зокрема, зазначених у паспорті споживчого кредиту, а також вказаний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Строк дії договору до 22.08.2024. Згідно умов договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 5000 грн 40 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах. Факт зарахування грошових коштів підтверджується інформацією, наданою 01.08.2025 Акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» згідно якої на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку за період з 13.06.2024 по 18.06.2024 було здійснено переказ коштів у сумі 5000 грн 40 коп. через сервіс іншого банку. Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція-відносини,спрямовані на отримання прибутку,що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття,зміни або припинення цивільних прав та обов`язків,здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частиною третьою статті 11Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію`встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною першою статті 3 Закону України«Про електронну комерцію`визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення договору № 143508 від 13.06.2024 узгоджується зі статями6,627 Цивільного кодексу Українита статями11,12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до картки обліку виконання договору № 143508 від 13.06.2024 нарахування відсотків здійснено у період з 13.06.2024 по 22.08.2024. Згідно виписки з особового рахунку за договором № 143508 від 13.06.2024 заборгованість відповідача становить 12467,10 грн, з яких: прострочене тіло кредиту 6745 грн, прострочені відсотки 5321 грн 10 коп., прострочена комісія 401 грн. Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078ЦивільногокодексуУкраїни визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1081 Цивільного кодексу України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно з частиною першоюстатті 1078 Цивільного кодексу Українипредметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Матеріалами справи встановлено, що 10.10.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальнісию «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» належне право грошової вимоги, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 143508 від 13.06.2024. Відповідно до витягу з Додатку № 1 до договору факторингу № 10102024 від 10.10.2024 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги за договором № 143508 від 13.06.2024 на суму 12467,10 грн щодо боржника [PERSON] . Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» набуло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за договором № 143508 від 13.06.2024 року у розміі 12467,10 грн. Також суд звертає увагу, що частинами першою, другою статті 1082 Цивільного кодексу України встановлено,що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови,що від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Тому позивач обґрунтовано вимагає виконання кредитного зобов`язання відповідачем, яке виникло на підставі договору № 143508 від 13.06.2024. Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено,що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статей 525-526, 530, 1050 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима. Позивач вимагає стягнення 401 грн заборгованості за комісією за кредитним договором. Згідно розділу терміни та визначення Договору про споживчий кредит № 143508 від 13.06.2024 (індивідуальна частина) зазначено, що комісія це винагорода, яка сплачується позичальником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем кредитної послуги. Проте, ці домовленості суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до змісту складової частини кредитного договору № 143508 від 13.06.2024 було закладено умови з виплати йому позичальником комісії, зокрема, за обслуговування кредитної заборгованості, як за дії, вчинювані на власну користь Банком, що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними, а тому, відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 401 грн. Позивач вимагає стягнення 401 грн заборгованості за комісією за кредитним договором. Згідно розділу терміни та визначення Договору про споживчий кредит № 143508 від 13.06.2024 (індивідуальна частина) зазначено, що комісія це винагорода, яка сплачується позичальником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем кредитної послуги. Проте, ці домовленості суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до змісту складової частини кредитного договору № 143508 від 13.06.2024 було закладено умови з виплати йому позичальником комісії, зокрема, за обслуговування кредитної заборгованості, як за дії, вчинювані на власну користь Банком, що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними, а тому, відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 401 грн. Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 12067,10 грн. На підставі статті 141 Цивільногопроцесуальногокодексу України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422 грн 40 коп. Позивачем також заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено здійснення розподілу судових витрат на підставі поданих сторонами доказів. Статтею 137Цивільногопроцесуальногокодексу України встановлено,що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з копією договору про надання правової допомоги № 04/02/25-01 від 04.02.2025 року, копією акту приймання-передачі наданих послуг, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу Українидо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог частини другої статті 137Цивільногопроцесуальногокодексу України зарезультатами розглядусправи витратина правничудопомогу адвокатапідлягають розподілуміж сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини другоїстатті 141 Цивільного процесуального кодексу Україниінші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що заява підлягає до задоволення, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Outcome: partial