Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

02 липня 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вказуючи, що 10 червня 2017 року між [PERSON] до шлюбу) та [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис № 1372. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.07.2020 року у справі № 537/447/20 їх шлюб з відповідачем розірвано, визначено місце проживання дитини з матір`ю. Відповідач надавати матеріальну допомогу на утримання дитини відмовляється, є працездатною особою, отримує дохід, тому на думку позивачки має можливість сплачувати аліменти. Тривалий час після розірвання шлюбу відповідач надсилав у погодженому розмірі кошти на утримання дитини, але починаючи з 2023 року припинив сплату цих коштів. Позивач у теперішній час не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за другою дитиною до досягнення нею трирічного віку, єдиним джерелом до їх з дитиною існування є щомісячна допомога при народженні дитини та матеріальна допомога батьків позивачки, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Відповідач зобов`язаний матеріально утримувати доньку до її повноліття, така допомога повинна бути систематичною, за законом - щомісячною. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що зазначені у відзиві відповідачем обставини відповідають дійсності, він дійсно надавав матеріальну допомогу дитині шляхом переказів на банківську карту, строк дії якої у подальшому закінчився, оформлення нової картки зайняло час, вона перебувала за кордоном з дитиною. На її думку регулярної матеріальної допомоги з боку відповідача не було. Будь-який грошових переказів через Укрпошту вона не отримувала. Планшет доньці був подарований відповідачем з власної ініціативи та використовується для зв`язку та спілкування дитини з батьком. У теперішній час донька пішла до школи, відвідує лікарів, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги як матері, так і батька. Просила її позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Карапетян А.Р. в судовому засіданні підтримав доводи письмового відзиву, згідно якого відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою. Відповідач ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків та завжди намагався фінансово підтримати свою дитину, сплачував кошти на її утримання на банківський рахунок (банківську картку) позивача, яка у свою чергу приймала такі кошти без заперечень. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України без згоди відповідача та без повідомлення його будь-яким способом, позивач вивезла дитину у Республіку Молдову до міста Кишинів, чим обмежила законне право відповідача на зустрічі (побачення) та спілкування з дитиною, яке було встановлено заочним рішенням від 25.08.2021 року у справі №537/348/21. Вважає, що позивач здійснювала (і продовжує здійснювати) дії направлені на спотворення світосприйняття дитини про відповідача, як батька, «відділяти» дитину від батька, із чим він не зміг змиритися та почав здійснювати всі можливі від нього дії для того, щоб дитина змогла спілкуватися зі своїм рідним батьком. Зокрема, але не виключно, відповідач як особисто, так і через свого представника звернувся до Уповноважених органів державної влади Республіки Молдова через Міністерство юстиції України із Заявою про забезпечення реалізації доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Крім того, відповідач з метою встановлення справедливості, забезпечення інтересів своєї дитини в аспекті можливості спілкування з батьком - неодноразово звертався до: - органів опіки та піклування з заявами щодо сприяння у встановленні місцезнаходження дитини, забезпечення можливості відповідача у спілкуванні з дитиною; - органів Національної поліції України, національної поліції Республіки Молдова через Міністерство юстиції України щодо сприяння у встановленні місцезнаходження дитини. Як органи державної влади України, так і уповноважені державні органи Республіки Молдова вели розслідування незаконних дій позивача по обмеженню доступу відповідача до дитини, сприяли у встановленні місцезнаходження дитини тощо. Таким чином, відповідач всіма можливими способами намагався налагодити контакт з дитиною та усунути незаконні перешкоди, які здійснювала позивач щодо обмеження спілкування відповідача зі своєю дитиною та обмеження щодо надання коштів на утримання своєї дитини. Відповідач розуміє важливість присутності батька у житті дитини, тому протягом всього строку свого батьківства намагається якомога активніше брати участь у житті своєї доньки, в тому числі і фінансово. Він надсилав кошти на утримання дитини на банківський рахунок (банківську картку) позивача до березня 2024 року включно, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22.07.2025 року та довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23.07.2025 року. В березні 2024 року позивач повідомила відповідача про те, що спливає строк дії її банківської карти. У подальшому відповідач неодноразово запитував у позивача інформацію про те, куди він може надсилати кошти для утримання своєї дитини, але вона не надавала йому жодної інформації, чим унеможливила надсилання коштів. Відповідач був вимушений розпочати надсилати кошти на утримання дитини через оператора поштового зв`язку «Укрпошта» на єдине відоме, останнє місце проживання та реєстрації позивача разом з дитиною в Україні - [ADDRESS] . Відповідач продовжує надалі систематично піклуватися про свою дитину: відвіз дитину до лікарів у м. Черкаси з метою проведення дослідження стану її здоров`я, оскільки позивач протягом багатьох років не надавала відповідачу інформацію про стан здоров`я дитини. Після проведення всіх необхідних досліджень та оглядів - відповідач був повністю готовий оплатити подальше лікування своєї дитини, про що він повідомив позивача. Натомість позивач відмовила відповідачу в його пропозиції і заборонила йому приймати участь у подальшому лікуванні дитини. Таким чином, активні дії відповідача характеризують його як батька, який заінтересований у забезпеченні найкращих інтересів своєї дитини. Позивачем були проігноровані пропозиції представника відповідача щодо врегулювання спірної ситуації в досудовому порядку. Відповідач зазначив, що перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України, добровільно мобілізувався в перші дні повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. Військова служба наразі є єдиним джерелом доходу відповідача, середній дохід за місяць становить 54000,00 - 57000,00 грн. Відповідач є військовослужбовцем, який регулярно бере участь у бойових завданнях. 22.01.2023 року він отримав тяжке бойове поранення (мінно-вибухову травму), що підтверджується довідкою про обставини травми № 222/37/238 від 27.01.2023 року 28.11.2024 року відповідачу було проведено операцію, що підтверджується випискою з історії хвороби № 9044 стаціонарного хворого. У цьому ж документі визначено рекомендації щодо порядку лікування та реабілітації відповідача. Крім того, інформація про те, що відповідачу було проведено операцію та він проходив лікування закріплена у Довідках ВЛК від 24.03.2025 року, 20.06.2025 року. Таким чином, внаслідок отриманих травм, проходження лікування - матеріальне становище і стан здоров`я відповідача значно погіршилися. Хоча відповідач повернувся до військової служби, витрати на лікування внаслідок отриманих поранень все ще обтяжують його та впливають на матеріальне становище. Крім того, для виконання військових обов`язків (бойових завдань) відповідач вимушений самостійно оплачувати вартість власної амуніції (зброя, спорядження, екіпірування, засоби захисту), яка є дороговартісною. Разом з тим, відповідач стабільно витрачає власні кошти на придбання палива для автомобіля з метою виконання бойових завдань та виконання військових обов`язків. Таким чином, відповідач має багато обов`язкових грошових витрат, що пов`язані з його службою в Збройних Силах України та які є невід`ємними для здійснення супротиву збройній агресії російської федерації. Відповідач наразі проживає разом однією сім`єю з [PERSON] , яка є матір`ю неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який також проживає разом з ними. Відповідач є єдиною особою, яка забезпечує свою сім`ю, оскільки [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК №350732 серія 12ААВ. Таким чином, відповідач сплачує кошти за продукти харчування, побутові речі, одяг та в цілому повністю забезпечує себе і свою родину. Відповідач в середньому на місяць витрачає на забезпечення своїх та сімейних базових потреб грошові суми в розмірі від 17000,00 грн до 25000,00 грн, що є мінімально можливими витратами в умовах проживання в Києві. Крім того, оскільки відповідач не має власного житла, він вимушений орендувати житло (квартиру) у м. Київ, де він наразі проходить військову службу (до моменту виконання бойових завдань) і проживає разом з сім`єю. Вартість оренди такого житла повністю оплачується відповідачем та витрати на квартиру в місяць становлять в середньому 50000,00 грн: - щомісячна вартість оренди становить 45000 грн на місяць, що підтверджуться Договором оренди №01/02/25 від 01.02.2025 року та Актами від 01.02.2025 року, де відповідач і орендодавець регулярно проводять звірку взаєморозрахунків шляхом проставлення підписів про оплати (оскільки оплати відповідно до умов Договору оренди здійснюються готівкою). - вартість комунальних послуг за проживання становить в середньому 5000,00 грн за місяць. Відповідач не може погодитися з розміром аліментів, які позивач просить встановити та просить суд при визначенні розміру аліментів врахувати положення та позицію відповідача. Оскільки матеріальне становище відповідача не є стабільним, значно погіршилося, він витрачає власні кошти на відновлення свого здоров`я після реабілітації, несе обов`язкові витрати, що пов`язані з військовою службою, регулярно оплачує житло для себе і своєї сім`ї, оплачує продукти харчування, одяг, базові побутові речі - відрахуванням 1/4 частки його заробітку (доходу) унеможливить його життя та стане занадто обтяжливим для нього. Представник відповідача просив позов [PERSON] задовольнити частково та стягнути з [PERSON] щомісяця аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/5 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, або у фіксованому розмірі 10 000,00 грн. з подальшою індексацією, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2017 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , народилась [INFO] у м. Харків, батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Шлюб сторін розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 липня 2020 року, справа № 537/447/20, яке набрало законної сили 25 серпня 2020 року. Вказаним рішенням визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою ВЧ [NUMBER] № 593 від 16 липня 2025 року. Як убачається з довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) ВЧ [NUMBER] № 222/37/238 від 27 січня 2023 року, 22 січня 2023 року [PERSON] отримав поранення, пов`язане з захистом Батьківщини, мінно-вибухову травму. [PERSON] направлено на реабілітацію згідно запрошення Медичного центру МПП Фірма «Реабілітація» за вих. №1911/01 від 19 листопада 2024 року. 28 листопада 2024 року відповідачу було проведено оперативне втручання, що підтверджується Випискою з історії хвороби №9044 стаціонарного хворого Медичного центру МПП Фірма «Реабілітація». Згідно із Актом наданих послуг, квитанцією Медичного центру МПП Фірма «Реабілітація» від 28 листопада 2024 року загальна вартість операції, набору для проведення операції, перев`язки склала 45 000,00 грн. Відповідно до Довідок військово-лікарської комісії №2025-0324-0835 від 24 березня 2025 року, № 2025-0620-0940 від 20 червня 2025 року, виданих за результатами медичного огляду [PERSON] , згідно класифікатора тяжкості отриманих травм наказу МОЗ України від 04 липня 2007 року № 370 - травма тяжка, пов`язана з проходженням військової служби, придатний до військової служби. Відповідно до доданого до матеріалів відзиву договору оренди №01/02/25 від 01 лютого 2025 року, акту приймання-передачі майна від 01 лютого 2025 року, відповідач є наймачем приміщення квартири [ADDRESS] , що надана орендодавцем для проживання орендаря та членів його родини [PERSON] , [PERSON] , які проживають разом, у користування строком на 2 роки. Дата початку оренди 04.02.2025 року, дата закінчення оренди 04.02.2027 року. Місячна орендна плата є фіксованою та складає 45 000,00 грн (п.п. 3.1 договору). На підтвердження внесення орендної плати відповідачем надано акт виконаних робіт за договором оренди №01/02/25, за підписами сторін договору. [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання безтерміново, що вбачається з довідки МСЕК Серії 12 ААВ № 350732 від 30 липня 2021 року, доданої відповідачем до відзиву. На підтвердження надання матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку шляхом переказів на банківську карту позивача відповідачем надано до суду довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22 липня 2025 року, 23 липня 2025 року. Факт надання такої допомоги відповідачем не спростовується позивачкою, яка також не заперечувала тієї обставини, що з березня 2024 року надання відповідачем коштів на утримання їх доньки у такий спосіб було неможливим через закінчення строку дії її банківської карти. Як встановлено в судовому засіданні, поштові перекази на ім`я позивача, направлені відповідачем у період квітня 2024 року - травня 2025 року на відому йому адресу проживання [PERSON] через оператора поштового зв`язку «Укрпошта» останньою не отримані. На підтвердження факту придбання планшету «Lenovo Tab К1» з комплектуючими загальною вартістю 16 589,00 грн відповідачем до суду надано чек ТОВ «Комфі Трейд» від 08 квітня 2025 року. Відповідач [PERSON] через свого представника звертався до Уповноважених органів державної влади Республіки Молдова через Міністерство юстиції України із Заявою про забезпечення реалізації доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, на підтвердження чого до відзиву додано відповідну заяву від 20 травня 2024 року, повідомлення Міністерства юстиції України від 05 вересня 2024 року з додатком, тощо. 23 жовтня 2024 року відповідач [PERSON] через представника звертався до відділення поліції №1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області із заявою щодо встановлення місця перебування [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , у відповідь на яку за вих. № 4277/115/108/01/09-2024 від 11 листопада 2024 року повідомлено, зокрема, що з пояснень матері [PERSON] - [PERSON] встановлено місце перебування її доньки та онуки - [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі, має постійний дохід, не має інших аліментних зобов`язань, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як передбачено ч.1, ч.2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.п. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) викладено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем зазначено, що з урахуванням його матеріального становища, стану здоров`я, витрат, пов`язаних з військовою службою, орендою житла, оплатою продуктів харчування, одягу, базових побутових речей, відрахування на утримання дитини 1/4 частки його заробітку (доходу) унеможливить його життя та стане занадто обтяжливим для нього. Відповідач просив суд задовольнити позов частково та стягнути з нього аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , або у розмірі 1/5 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, або у фіксованому розмірі 10 000,00 грн. з подальшою індексацією, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. При цьому, представник відповідача зазначив, що права та законні інтереси дитини не зазнають порушення у такому випадку, та у подальшому існуватиме можливість перегляду розміру аліментів за позовом позивачки. Такі доводи сторони відповідача суд вважає необґрунтованими, оскільки відсутність можливості відповідача надавати дитині відповідного розміру утримання є його суб`єктивним твердженням та не є доведеною належними доказами обставиною, що враховується судом при визначенні розміру аліментів, а також не звільняє платника аліментів від обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини та її належного матеріального забезпечення. Слід зауважити, що визначення способу стягнення аліментів належить стягувачу аліментів (частина 3 статті 181 СК України). Присудження аліментів у частці від доходу залежать виключно від волевиявлення одержувача та пов`язується з його диспозитивним правом на вибір способу присудження аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі) та не пов`язується позицією сторони, яка зобов`язана сплачувати аліменти. Платник аліментів не може впливати на спосіб їх стягнення. Його правові можливості обмежуються правом вимагати зменшення розміру аліментів у межах обраного одержувачем способу їх стягнення. Перебування відповідача на лікуванні та реабілітації за умови відсутності відповідних доказів на підтвердження систематичності таких витрат не є об`єктивною перешкодою для сплати аліментів у відповідному розмірі. Суд не бере до уваги доводи відзиву про здійснення [PERSON] витрат на утримання особи, з якою він проживає однією сім`єю [PERSON] , оскільки відповідачем не представлено доказів, що така особа не має самостійного доходу, не подано доказів про матеріальне становище останньої (наявності у власності транспортних засобів, нерухомого майна тощо). Посилання [PERSON] на те, що на його утриманні також перебуває дитина особи, з якою він проживає однією сім`єю, суд відхиляє з огляду на наступне. Приписами статті 260 СК України регламентовано, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні. Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки. Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (статті 268 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 статті 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Виходячи із вказаного припису закону, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинка, прямо передбачений законом, лише за сукупності наступних обставин: - такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; - вітчим може надавати матеріальну допомогу. Відомості про те, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі із матір`ю [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Також, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що біологічні батьки дитини не виконують обов`язку щодо його утримання. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітню дитину - [PERSON] , 2011 р.н., в силу статті 268 СК України. Твердження відповідача про те, що для виконання війського обов`язку він зазнає витрат з власних коштів не є підтвердженими належним чином згідно матеріалів справи. Слід також зауважити, що здійснення відповідачем добровільних перерахувань грошових коштів на рахунок позивачки на утримання дитини сторін, не позбавляє позивачку права на стягнення аліментів в судовому порядку тощо. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 430 ЦПК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги все вищевикладене, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментівзадовольнити та в порядку ст.ст. 182, 183 СК України стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не меншому, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 липня 2025 року, до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів на переконання суду забезпечить справедливий баланс між потребами малолітньої дитини та обов`язком відповідача в наданні утримання дочці і не буде надмірним тягарем для нього. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved