Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс банк», державного реєстратора філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лати Дмитра Олександровича про визнання протиправним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації прав та припинення права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.03.2018 державним реєстратором прийнято рішення з індексним номером 39970169 про перереєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності. Підставою для перереєстрації права власності став іпотечний договір від 02.07.2007, договір про внесення змін до іпотечного договору від 30.06.2009, повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 13.09.29017 тощо. Про вказані обставини вона дізналась з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, жодних повідомлень від банку їй не надходило, своєї згоди на перереєстрацію права власності на належну їй квартиру вона не надавала. Її у незаконний спосіб позбавили права власності на спірну квартиру. 12.06.2017 між нею та ТОВ «ТМО «Ліко-холдинг» укладено договір №588/F-163 про бронювання квартири для передачі у власність. Загальна сума договору становила 1111167,50 грн. За рахунок власних коштів вона сплатила 10% цієї вартості. 02.07.2007 між нею та АКІБ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №10-29/3688 відповідно до якого вона отримала кредит в сумі 199965 доларів США зі сплатою 5,5% річних за перший рік дії договору та 13,2% річних, починаючи з другого року дії договору, для придбання цільових облігацій серії F у кількості 14915 штук, що емітовані ТОВ «ТМО «Ліко-холдинг», які надають право на отримання у власність чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS] . 02.07.2007 між нею та АКІБ «Укрсоцбанк» був укладений договір застави облігацій серії F у кількості 14915 штук заставною вартістю 1111167,50 грн. та договір іпотеки майнових прав на незавершену будівництвом квартиру заставною вартістю 1111167,50 грн., що за офіційним курсом НБУ на день укладання договору становило 220033,17 доларів США. Ціна спірної квартири становить 220033,17 доларів США., а сума кредиту - 199965 доларів США, отже вона купила квартиру в тому числі і за власні кошти. Державний реєстратор здійснюючи перереєстрацію права власності на квартиру за банком не встановив безспірність вимог, надіслання їй повідомлення про порушення основного зобов`язання, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Більш того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.12.2016 у справі №755/8098/16 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором повністю відмовлено в задоволенні позову. В спірній квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти, ця квартира є єдиним житлом для її сім`ї. Державний реєстратор не мав правових підстав для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за банком. Між нею та банком окремо не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Отже, передача права власності на предмет іпотеки можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Державний реєстратор не встановив безспірність вимог іпотекодержателя. На момент здійснення перереєстрації права власності на спірну квартиру строк позовної давності щодо вимог кредитора за кредитним договором сплинув. Іпотекодержатель не надіслав їй вимогу щодо усунення порушень. Він зобов`язаний надати документ про одержання іпотекодавцем письмової вимоги, а не лише докази її направлення. Державна реєстрація права власності на квартиру за банком відбулась за відсутності документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя. В порушення вимог абз. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не повідомив її як власника про отримання заяви на проведення реєстраційних дій щодо належного їй нерухомого майна, щодо якого подано заяву. На момент набуття банком права власності оцінка предмету іпотеки не проводилась, що є порушенням ч.5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Просила: визнати протиправними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39970169 від 02.03.2018 17:21:37, прийняте державним реєстратором філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Латою Дмитром Олександровичем щодо квартири [ADDRESS] , РНОНМ 1499639880000, номер запису про право власності 25107725; скасувати державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , РНОНМ 1499639880000, номер запису про право власності 25107725; припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] ; поновити за нею право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , РНОНМ 1499639880000, номер запису про право власності 25107725; судові витрати покласти на відповідача. 15.12.2021 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 31.08.2022 постановлено ухвалу про витребування доказів. 25.04.2023 постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі. 09.04.2024 постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження в новому складі суду та поновлено провадження у справі. 13.06.2024 постановлено ухвалу про витребування доказів. 16.10.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 31.08.2022 відповідач АТ «Сенс банк» подав заяву про застосування до вимог позивачки строків позовної давності. Представник позивача підтримала заявлений позов. Представник відповідача АТ «Сенс банк» заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 12.06.2007 між ТОВ «ТМО «Ліко-холдінг» та [PERSON] укладений договір про бронювання квартири для передачі у власність №588/ F-163, за умовами якого за останньою заброньоване житлове приміщення (квартира) та визначений порядок придбання та погашення облігацій для передачі квартири у власність. Згідно з додатком №1 до договору про бронювання квартири для передачі у власність від 12.06.2007 №588/ F-163 інвестором є [PERSON] , квартира знаходиться за поштовою адресою: [ADDRESS] , будівельна адреса: [ADDRESS] , 4 кімнати, загальна площа 149,15 кв.м, загальна кількість облігацій - 14915, серія облігацій F (56/2/06), запланований термін введення будинку в експлуатацію - 3 квартал 2007 року, вартість бронювання 104405 грн., номінальна вартість 1 цінного паперу - 36 грн. 02.07.2007 між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір кредиту №10-29/3688, за умовами якого остання отримала у тимчасове користування грошові кошти в сумі 199965 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 01.07.2032. Кредит наданий для придбання облігацій серії F у кількості 14915 штук, що емітовані ТОВ «ТМО «Ліко-холдинг», які надають право на отримання у власність чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS] . 02.07.2007 між ТОВ «ТМО «Ліко-холдінг», АКІБ «Уксоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору про бронювання квартири для передачі у власність від 12.06.2007 №588/ F-163 у зв`язку з отриманням інвестором кредиту в банку, а також з метою захисту прав та інтересів банку як кредитора. 02.07.2007 між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір застави цінних паперів №02-10/2271, за умовами якого остання у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 02.07.2007 №10-29/3688 надала в заставу пакет безпроцентних цільових іменних облігацій серії F у кількості 14915 штук, що емітовані ТОВ «ТМО «Ліко-холдинг», номінальною вартістю 36 грн. за одну облігацію, загальною номінальною вартістю 1111167,50 грн. Надання заставодержателю пакету облігацій означає також надання в заставу всіх тих прав, що обумовлені таким пакетом облігацій та передбачені договором №1425/ F-239/Б купівлі-продажу цінних паперів від 12.06.2007, в тому числі права на отримання у власність квартири, яка зазначена в п. 2.2. договору про бронювання квартири для передачі у власність №588/ F-163 від 12.06.2007. 02.07.2007 між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений іпотечний договір №10-29/3688, за умовами якого остання передала банку у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 02.07.2007 №10-29/3688 майнові права на незакінчену будівництвом чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна вартість предмету іпотеки - 1111167,50 грн., що становить 220033,17 доларів США за офіційним курсом. Іпотека забезпечує виконання основного зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 199965 доларів США згідно графіку погашення заборгованості по кредиту. Пунктом 4.1. іпотечного договору від 02.07.2007 №10-29/3688 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5. іпотечного договору від 02.07.2007 №10-29/3688 визначені способи стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 6.2 іпотечного договору від 02.07.2007 №10-29/3688 визначено, що усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур?єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв?язку одержувача. 14.05.2009 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . 30.06.2009 між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до іпотечного договору №02-10/2266, згідно з якою остання у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 02.07.2007 №10-29/3688 передала в іпотеку банку чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . 12.12.2016 Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/8098/16-ц ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором від 02.07.2007 №10-29/3688 через пропуск строків позовної давності. 13.09.2017 АТ «Укрсоцбанк» склав повідомлення про порушення [PERSON] основного зобов`язання, яке виникло у неї з кредитного договору від 02.07.2007 №10-29/3688, та вимагав сплати заборгованості, розмір якої станом на 31.08.2017 складає 382330,87 доларів США, з яких 149448,77 доларів США - строкова заборгованість, 41875 доларів США - прострочена заборгованість, 17831,37 долар США - строкова заборгованість по відсоткам, 173175,73 доларів США - прострочена заборгованість по відсоткам. Зазначено про необхідність сплати заборгованості впродовж 30 днів, попереджено про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки. Повідомлення було направлено позивачу на адресу: [ADDRESS] , (рекомендований лист з ідентифікатором 1400036509700), який вона отримала 19.09.2017. Станом на 20.09.2017 ринкова вартість спірної квартири становила 4246386 грн. 02.03.2018 державний реєстратор філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лата Д.О. зареєстрував за АТ «Альфа-банк» право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , (РНОНМ 1499639880000) загальною площею 151,7 кв.м, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39970169 від 02.03.2018, підстава для державної реєстрації: договір про внесення змін до іпотечного договору №908 від 30.06.2009, іпотечний договір №2460 від 02.07.2007, договір про внесення змін до іпотечного договору №90 від 08.02.2011, повідомлення від 13.09.2017 видане АТ «Укрсоцбанк», рекомендоване повідомлення від 17.09.2011, видане АТ «Укрсоцбанк» тощо. 09.02.2021 Голосіївський районний суд міста Києва у справі №752/8350/19 ухвалив рішення у справі за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-банк», третя особа державний реєстратор філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лата Д.О. про визнання недійсним правочину державної реєстрації права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] , про відмову в задоволенні позову. Рішення набрало законної сили 21.09.2021, згідно з постановою Київського апеляційного суду, який залишив без змін вищезазначене судове рішення. Крім того, у постанові суд апеляційної інстанції від 21.09.2021 у справі №752/8350/19 зазначив, що згідно договору іпотеки, сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме у п. 4.5.3. договору іпотеки передбачили, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", тому державний реєстратор, як уповноважена законом особа, відповідно до наданих банком документів, перелік яких визначений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правомірно здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ПАТ "Укрсоцбанк". [PERSON] з 18.07.2018, а [PERSON] з 29.10.2013 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За приписами ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Саме інвестор, як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV). Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі. Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру) встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частинами 1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру) встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (зі змінами) (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру) встановлено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; Щодо позовних вимог, заявлених до державного реєстратора філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лати Д.О. про визнання протиправним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації прав, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач -це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Державний реєстратор є публічною особою, якій державою надано повноваження приймати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Виходячи з норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державного реєстратора немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Він вчиняє реєстраційні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені реєстраційними діями. Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2022 року у справі №359/3951/17 виснував, що за загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи наведене, суд вважає, що державний реєстратор філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лата Д.О. є неналежним відповідачем у цій справі, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, тобто АТ «Сенс банк». Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, заявлених до неналежного відповідача державного реєстратора філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лати Д.О., та приймає рішення по суті вимог заявлених до АТ «Сенс банк». Судом встановлено, що 12.06.2007 позивач уклала з ТОВ «ТМО «Ліко-холдінг» договір, на підставі якого за нею було заброньовано для передачі у власність спірну квартиру. Для передачі у власність квартири, що знаходиться за поштовою адресою: [ADDRESS] , будівельна адреса: [ADDRESS] , 4 кімнати, загальна площа 149,15 кв.м, позивач придбала загальну кількість облігацій - 14915 шт., серія облігацій F (56/2/06, вартість бронювання 104405 грн., номінальна вартість 1 цінного паперу - 36 грн. З метою оплати зазначених облігацій, які надають право на отримання у власність спірної квартири, позивач 02.07.2007 уклала з АКІБ «Укрсоцбанк» договір кредиту №10-29/3688, за умовами якого отримала кошти в сумі 199965 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 01.07.2032 для придбання облігацій серії F у кількості 14915 штук, що емітовані ТОВ «ТМО «Ліко-холдинг», які надають право на отримання у власність спірної квартири. Також 02.07.2007 позивач уклала з АКІБ «Укрсоцбанк» іпотечний договір №10-29/3688, за яким передала банку у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 02.07.2007 №10-29/3688 майнові права на незакінчену будівництвом спірну квартиру. Після набуття 14.05.2009 [PERSON] права власності на квартиру, 30.06.2009 між АКІБ «Укрсоцбанк» та нею укладено додаткову угоду до іпотечного договору №02-10/2266, згідно з якою остання у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 02.07.2007 №10-29/3688 передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . Позивач свої зобов`язання за укладеним кредитним договором виконувала неналежним чином, що призвело до виникнення заборгованості. 13.09.2017 АТ «Укрсоцбанк» склав повідомлення про порушення [PERSON] основного зобов`язання, яке виникло у неї з кредитного договору від 02.07.2007 №10-29/3688, та вимагав сплати заборгованості, розмір якої станом на 31.08.2017 складає 382330,87 доларів США, запропонувало у 30-денний строк погасити цю заборгованість та повідомило про намір застосувати право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки, яким є спірна квартира. Повідомлення було направлено позивачу на адресу: [ADDRESS] , (рекомендований лист з ідентифікатором 1400036509700), який вона отримала 19.09.2017. Враховуючи наведене, суд вважає, що банк належним чином виконав умови обох договорів та з дотриманням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надіслав позивачу, як іпотекодавцю та боржнику в одній особі, письмову вимогу про усунення порушення з вимогою про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. При цьому направлення банком листа рекомендованою кореспонденцією на обидві адреси позивачки (на адресу спірної квартири та адресу, зазначену в договорах) є достатнім для того, щоб вважати повідомлення про усунення порушення належним. Оскільки протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишалась без задоволення, то банк правомірно прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому, банк як спосіб звернення стягнення обрав реєстрацію за собою права власності на предмет забезпечення, здійснивши перед цим оцінку предмета іпотеки, як позасудовий спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Суд вважає, що наявність у п. 4.5. іпотечного договору від 02.07.2007 №10-29/3688 застереження, яким визначені способи стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», передбачає передачу банку права власності та є правовою підставою для реєстрації права власності на це нерухоме майно. Аналізуючи матеріали реєстраційної справи №1499639880000, суд приходить до висновку, що банком державному реєстратору були надані усі необхідні документи для реєстрації за собою права власності на спірну квартиру, які передбачені п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (зі змінами) (в редакції, що діяла станом на 02.03.2018 - день реєстрації за банком права власності і на спірну квартиру), що спростовує доводи позивача, які суперечать зазначеному висновку суду. За таких обставин суд вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за банком в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, яким визначений спосіб стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, була проведена законно, оскільки за встановлених обставин існували правові підстави для набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, власником якого була позивачка. Суд враховує також, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи №752/8350/19 встановив, що згідно договору іпотеки, сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме у п. 4.5.3. договору іпотеки передбачили, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", тому державний реєстратор, як уповноважена законом особа, відповідно до наданих банком документів, перелік яких визначений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, правомірно здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ПАТ "Укрсоцбанк", про що зазначено в постанові від 21.09.2021 Доводи позивача про те, що передача права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд відхиляє з огляду на вищевикладене. Підписуючи договір іпотеки, іпотекодержатель надала згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку несвоєчасного виконання зобов`язань за договором, а реєстрація за банком права власності на предмет забезпечення як позасудовий спосіб забезпечення виконання рішення є законною, а позивач, підписуючи договір іпотеки, надала на це свою згоду. Крім того, слід відзначити, що у вищенаведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Неповідомлення державного реєстратора позивачки як власника спірної квартири про отримання заяви на проведення реєстраційних дій щодо належного їй нерухомого майна, щодо якого банком було подано заяву, не має наслідком скасування державної реєстрації такого права, оскільки лише неподання заявником необхідних для такої реєстрації документів та їх невідповідності вимогам законодавства можуть мати наслідком її скасування. Оцінюючи доводи позовної заяви щодо того, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки вчинена під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є порушенням прав позивачки, суд відзначає наступне. З аналізу ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна дійти висновку, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника за споживчим кредитом в іноземній валюті, але за умов, що воно є використовується як місце постійного проживання позичальника або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника не знаходиться інше нерухоме житлове майно, та загальна площа житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №761/24810/14-ц виснував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Позивач не надала суду доказів того, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , є її єдиним житлом. Крім того, площа квартири становить 151,70 кв.м, що перевищує мінімальний розмір житла, на яке поширюється дія мораторію. За таких обставин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що банк правомірно набув у власність спірну квартиру, що свідчить про відсутність порушень прав позивачки. Оцінюючи доводи про те, що в спірній квартирі, на яку банком було звернуто стягнення, зареєстровані неповнолітні діти позивача, суд зауважує, що [PERSON] з 18.07.2018, а [PERSON] з 29.10.2013 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Суд відзначає, що реєстрація неповнолітніх дітей у спірній квартирі відбулась вже після того, як був укладений іпотечний договір від 02.07.2007 №10-29/3688. Такі свідомі дії позивачки, на думку суду, можна розцінити як спосіб ухилення від виконання зобов`язань за іпотечним договором. Безпідставними, на думку суду, є також посилання позивача, що на момент здійснення перереєстрації права власності на спірну квартиру строк позовної давності щодо вимог кредитора за кредитним договором сплинув, з огляду на наступне. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено через пропуск банком строку позовної давності. Проте сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15.05.2017 року у справі № 6-786цс17, від 05.07.2017 року у справі № 6-1840цс16, а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 18.07.2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28.01.2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18). Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи сторони позивача, якими вона обґрунтувала заявлені вимоги та які не узгоджуються із наведеними висновками суду. Оцінюючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову в їх задоволенні. Щодо заяви відповідача про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість задоволення позовних вимог, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Разом з тим, суд також звертає увагу відповідача, що рішенням державного реєстратора філії Комунального підприємства Рожівської сільської ради «Рожівське» по місту Києву Лата Д.О. від 02.03.2018 зареєстровано за АТ «Альфа-банк» право приватної власності на спірну квартиру позивача. 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положения» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначене дає підстави для висновку, що строк позовної давності [PERSON] не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви 10.12.2021, такий строк був продовжений вищевказаними нормами законодавства. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати щодо сплати судового збору слід віднести за рахунок держави, оскільки суд звільнив позивачку від його сплати.

Outcome: dismissed