Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-04 00:00:00

Позивачка звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Зазначає, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , згідно договору дарування квартири від 07.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чухрій О.С. та зареєстровано в реєстрі за №2564. Відповідно до витягу №74241048 з Реєстру територіальних громад м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вищевказаною адресою станом на 22.11.2021 зареєстровані: з 13.11.2003 - [PERSON] , з 27.11.2007 - [PERSON] , з 19.11.2013 - [PERSON] , з 19.11.2019 - [PERSON] , з 29.10.2020 - [PERSON] . Послалася, що [PERSON] є колишнім чоловіком, який втратив право на користування житловим приміщенням у зв`язку з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2021 у справі № 760/7995/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2021 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2021 залишено без змін. [PERSON] з 2015 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , про що складено Акт про не проживання особи в житловому приміщенні від 06.06.2022 членами ОСББ «Форум». Відповідно до довідки ОСББ «Форум» вих. №12 від 09.06.2022 [PERSON] не проживає з вересня 2015 року по теперішній час. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для неї додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, та перешкод у розпорядженні цим майном, особистих речей в квартирі не має і квартирою відповідач не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації [PERSON] порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, оскільки позбавлена можливості оформити договір оренди квартири та вчиняти інші дії в рамках закону щодо її нерухомого майна. Наскільки відомо позивачу [PERSON] проживає зі своєю цивільною дружиною. Останнє місце проживання їй не відоме. Просить позов задовольнити. 30.06.2022 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку cпрощеного позовного провадження. 04 грудня 2022 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що складений акт про не проживання осіб за місцем реєстрації від 06.06.2022, був складений в період активних бойових дій військовослужбовців російської федерації на території України та масових ракетних ударів. У зв`язку з цим, з метою збереження та здоров`я своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позивач [PERSON] та [PERSON] , змушені були 09.04.2022 виїхати за межі України, де оформити тимчасовий прихисток, а тому на час складання вищевказаного акту він був відсутній за адресою зареєстрованого місця проживання з поважних причин, що підтверджується наявністю доказів, а саме копії дозволів на проживання вклеєними в паспорт з перекладом на українську мову. Вважає зазначені обставини своєї відсутності за адресою зареєстрованого місця проживання поважними, що в свою чергу є підставою для відмови позивачу в задоволені його безпідставних та необґрунтованих позовних вимог. Також відповідач повідомляє про відсутність у нього іншого житла, а ніж житлове приміщення, щодо якого позивач просить його визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у вигляді інформаційної довідки №316522861 від 01.12.2022. Крім того, відповідач повідомив, що складений акт від 06.06.2022, не відповідає дійсності, а саме про те, що він не проживає у квартирі з вересня 2015 року, а також про відсутність речей, які б свідчили про проживання чи перебування у квартирі, що в свою чергу ставить під сумнів належність, допустимість та достовірність зазначеного доказу. Зокрема у квартирі [ADDRESS] , знаходяться наступні речі, які належать відповідачу, на праві приватної власності: кухонні меблі та кухонна плита у кухні, постільна білизна, крісло шкіряне у кабінеті, документи і книги у великій спальні, костюми, краватки, кімнатні тапочки у малій спальні, телевізор. З метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи вважає за необхідне викликати в судове засідання та допитати свідків щодо обставин складання акту від 06.06.2022 та для підтвердження або спростування зазначених у ньому відомостей. Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися його майном. Також просив звернути увагу суду на довідку за підписом головного бухгалтера [PERSON] від 09.06.2022 за вих. №12, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджують право [PERSON] підписувати документи (довідки) від іменні РСББ «ФОРУМ», оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на 29.11.2022 керівником ОСББ «ФОРУМ» є [PERSON] . Інші особи, які вправі представляти ОСББ «ФОРУМ» без довіреності відсутні. 21 грудня 2022 року позивачем надіслано відповідь на відзив, в яких остання зазначила, що квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування квартири від 07.11.2013. Вона є одноособовим власником квартири і у відповідності до чинного законодавства, остання не підлягає розподілу під час розірвання шлюбу, тим більше, однією із сторін договору є сам [PERSON] . Також на спростування доводів відповідача про відсутність в нього іншого житла зазначила, що в 2018 році, [PERSON] мешкав у своєї матері за адресою [ADDRESS] , що підтверджується позовною заявою відповідача про захист порушених прав в інтересах їхньої спільної доньки та ухвалою Київського районного суду м. Полтава від 23.08.2018 про відкриття провадження у справі. А також сам факт того, що вони тривалий період проживали у матері відповідача у м. Полтава, оскільки в неї достатньо майна, яке можна використовувати для проживання. Під час розгляду справи про розірвання між ними шлюбу, [PERSON] не погодився з винесеним судовим рішенням та подав на нього апеляційну скаргу в якій зазначив своє фактичне місце проживання за адресою у с. Михайлівка - Рубежівка поряд міста Ірпінь Київська область, де мешкав зі своє цивільною дружиною та матір`ю його сина [PERSON] ( [INFO] ) - [PERSON] . Зазначила, що судом встановлено декілька фактів, що в порядку ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню оскільки встановленні рішенням суду, що набрало законної сили. До таких обставин належить народження сина у [PERSON] поза шлюбом та проживання його разом з новою сімє`ю. На доводи про виїзд їх спільних дітей зазначила, що докази того, що діти не виїжджали з [PERSON] , а залишилися з нею, підтверджуються довідками внутрішньо - переміщених осіб від 31.03.2022. Також в своїх доводах позивач вказує на те, що їх донька [PERSON] виїхала з відповідачем, теж не заслуговують на увагу, оскільки вона перетинала кордон разом з нею, що також підтверджується копією паспорту. [PERSON] не захотіла виїжджати за межі України, і залишилася з дідусем та бабусею. [PERSON] виїхав з країни до 09.04.2022, оскільки саме на цю дату він вже знаходився на території Німеччини. Крім того, в документах вбачаються розбіжності, а саме згідно копії рішення про розподіл, виданого [PERSON] 29.03.2022, він отримав прихисток у Німеччині, а з іншого боку він тільки 09.04.2022 перетнув кордон на виїзд із України. Також просила звернути увагу суду на те, що його цивільна дружина [PERSON] та їх спільний син [PERSON] , виїхали за межі України на початку березня, що також підтверджується наданими документами відповідача. Крім того, у [PERSON] є повнолітній син який проживає за адресою [ADDRESS] , в квартирі, яка належить матері відповідача - [PERSON] . Окрім цього, [PERSON] володіє садовим будинком площею 400 кв.м. Звернула увагу суду на те, що вибір місця проживання здійснювався відповідачем у справі на власний розсуд. При цьому, він не заявляє, що йому протягом усього часу чинилися перешкоди. Ніхто в примусовому порядку не виселяв [PERSON] з квартири, він це зробив самостійно, а більшість його речей знаходяться в [ADDRESS] вони відсутні. За таких обставин, вважає відзив, поданий [PERSON] , безпідставним та необґрунтованим, а заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню. Дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , згідно договору дарування квартири від 07.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чухрій О.С. та зареєстровано в реєстрі за №2564. У вищезазначеному приміщенні на дату подання цієї позовної заяви зареєстровані: з 13.11.2003 - [PERSON] , з 27.11.2007 - [PERSON] , з 19.11.2013 - [PERSON] , з 19.11.2019 - [PERSON] , з 29.10.2020 - [PERSON] , відповідно до витягу №74241048 з Реєстру територіальних громад м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2021 у справі № 760/7995/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб сторін розірвано, рішення набрало законної сили. [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 13.11.2003 до теперішнього часу. [PERSON] на час подання позову до суду в квартирі не проживає, що сторонами не оспорюється. Згідно довідки від 09.06.2022 вих. №12, виданої головним бухгалтером ОСББ «Форум» [PERSON] - [PERSON] не проживає з вересня 2015 року по теперішній час. Актом про не проживання особи в житловому приміщенні від 06.06.2022, складеними членами ОСББ «Форум»: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Будь - які речі, що свідчили б про постійне проживання або перебування вказаної особи за місцем реєстрації - відсутні. Також встановлено, що відповідач не надав суду докази, а також не повідомив про підстави звільнення від доказування, що особисто йому чинилися перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу [PERSON] . Згідно копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, вбачається, що [PERSON] 09.04.2022 виїхав за межі України. Інформація, щодо повернення в Україну після вказаної дати в матеріалах справи відсутня. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначала, що відповідач добровільно залишив спірну квартиру, почав проживати з іншою жінкою та їх спільною дитиною за іншою адресою, а після повномасштабного вторгнення, взагалі, залишив територію України та перебуває за кордоном. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частини перша та друга статті 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК України). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19. При тимчасовій відсутності особа продовжує ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (частина четверта статті 156 ЖК України). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України (згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України). Стаття 162 ЖК України регулює питання плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування. Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і члена її сім`ї. У судовому засіданні встановлено, що спірна квартира стала власністю позивачки у листопаді 2013 року на підставі договору дарування між нею і відповідачем. Позивачка посилається на ту обставину, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2015 року, що підтверджується актом про не проживання, створив нову сім`ю з [PERSON] , у якої у 2020 році народився син [PERSON] та з якою він проживав у с. Михайлівська Рубежівка, а на початку повномасштабного вторгнення, взагалі, залишив Україну, отримавши притулок у Німеччині, у власності має садовий будинок, де має змогу проживати, окрім того, не позбавлений права проживати у квартирі матері у місті Полтаві. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що у квартирі зберігаються його речі, на початку повномасштабного вторгнення він змушений був, разом з дітьми, залишити територію України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] на даний час та на час подачі позову - 30.06.2022 перебував та перебуває за межами України, отримав притулок у Німеччині. Крім того, судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними розірвано. Суд з врахуванням вищевикладеного зазначає, що відповідач, направивши до суду відзив, жодним чином не спростував позицію позивачки щодо того, що він добровільно у 2015 році залишив спірну квартиру та у ній не проживає, будь- яких доказів, які б підтверджували вчинення позивачкою перешкод у користуванні не надав, обмежившись посиланням на норми закону та їх аналізу, як і не надав доказів його проживання у спірній квартирі до 30.06.2022. Що стосується посилання [PERSON] на ту обставину, що викладене у акті від 06.06.2022 не відповідає дійсності, а саме, що у квартирі відсутні його речі, судом до уваги не приймається, оскільки будь- яких доказів про наявність його майна у спірній квартирі суду не надано . Що стосується посилання на ту обставину, що позивачем не надано доказів, що головний бухгалтер [PERSON] має право підпису та довідка від 09.06.2022 за вих №12 є неналежним доказом судом до уваги не приймаються, оскільки достовірність даної довідки не є предметом спору та доказуванню зі сторони позивача її достовірності не потребує, у випадку сумнівів у відповідача, він був не позбавлений можливості спростувати даний доказ. З врахування вищевикладеного, судом приймається до уваги вказана довідка та акт. Судом не приймається до уваги позиція відповідача, що у зв`язку з загрозою для його та дитини [PERSON] життя він залишив Україну та це є поважною причиною для не проживання за спірною адресою, оскільки у дитини є мати, яка має змогу піклуватися про дитину та мала підстави для виїзду за кордон. Однак суд вважає, що будь - яких підстав відповідач як чоловік, громадянин і захисник батьківщини для такої довготривалої відсутності за межами України немає, будь- яких доказів які б унеможливлювали знаходження на території України і проживання у спірній квартирі суду не надано. Тобто відповідно до вказаного, у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують наявність обставин, та сукупно підтверджують підстави для припинення права користування житлом колишнім членом сім`ї власника житла. Зокрема, надано докази того, що відповідач залишив спірне житло та перестав у ньому проживати на строк, визначений законодавством. Також суд констатує, що відповідач не надав доказів своєї зацікавленості у користуванні спірною житловою площею та доказів бажання відновити своє проживання. Згідно з чинним законодавством, лише наявність переконливих доказів щодо тривалої відсутності особи без обґрунтованих причин може бути підставою для припинення права користування житлом. Оскільки такі обставини були доведені, наявні підстави для задоволення вимог щодо припинення права користування житлом відсутні. Таким чином, припинення права користування [PERSON] спірним житлом відповідає принципу пропорційності щодо досягнення легітимної мети, як це вимагається відповідно до статті 8 Конвенції. У контексті цієї справи, втручання у право [PERSON] на користування житлом є виправданим, оскільки воно є необхідним у демократичному суспільстві і таким чином буде досягнуто належний баланс між правами особи та легітимними інтересами суспільства. Пропорційність є ключовим критерієм для оцінки правомірності втручання в права, гарантовані статтею 8 Конвенції, і в даному випадку суду надано достатніх підстав, щоб обґрунтування на таке втручання. Судом встановлено, що відповідач більше року відсутній у житловому приміщенні розташованому за адресою: [ADDRESS] , особистих речей в ньому не зберігає, ним не цікавиться, залишив його добровільно, перешкод у його користуванні йому не чинилось. Таким чином, аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки відповідач, втратив право користування цим жилим приміщенням після того як залишив добровільно квартиру. Реєстрація відповідача у квартирі на даний час чинить позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою, в зв`язку з чим права підлягають захисту в судовому порядку, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved