Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив зняти арешт з нерухомого майна, що належить [PERSON] , який 04.02.2014 внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер запису про обтяження 4557375. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26.06.2008 між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено Кредитний договір № 2619/0608/88-020. 03.07.2012 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва з позивача стягнуто на користь ВАТ «Сведбанк» заборгованість у розмірі 566 246 грн. 12.12.2012 ВАТ «Сведбанк» звернувся до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження. Під час примусового виконання державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № [NUMBER] від 18.10.2012. Позивач зазначила, що з метою погашення боргу вона передала на реалізацію належну їй квартиру. 16.05.2013 ТОВ «Кредитні ініціативи» листом засвідчило, що на підставі договорів факторингу від 28.11.2012, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс», а також між ТОВ «Вердикт Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», воно набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 2619/0608/88-020 від 26.06.2008. Позивач зауважила, що після сплати нею 16.05.2013 грошових коштів у сумі 353 851 грн в рахунок заборгованості за Кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло рішення про анулювання залишку боргу та заявило про відсутність у неї заборгованості й будь-яких претензій за цим договором. 01.12.2014 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», проте арешти, накладені в межах виконавчого провадження, зняті не були. Позивач наголосила, що 26.05.2017 вона звернулася до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з її майна, але 23.06.2017 отримала відмову з поясненням, що такі спори вирішуються судом. Окрім того, позивач звернула увагу, що 11.07.2024 вона звернулась до Дніпровського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про скасування арешту з майна, на що 19.07.2024 отримала відповідь про знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання. За твердженням позивача, перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що станом на 19.07.2024 вищевказаний виконавчий документ повторно не надходив та на виконанні не перебуває, при цьому їй рекомендовано звертатись до суду для зняття арешту. Позивач зазначила, що на даний час у неї відсутня будь-яка заборгованість, з метою стягнення якої Відділом ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві було накладено арешт на все її нерухоме майно. На думку позивача, Дніпровський відділ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) на даний час не має можливості скасувати арешт, що змушує її звернутись до суду. Позивач стверджує, що з огляду на повне виконання нею грошових зобов`язань у виконавчому провадженні, яке є закінченим, арешт з майна має бути знятий. Однак, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищені, а чинне законодавство не передбачає механізму зняття арешту у такій ситуації, позов підлягає задоволенню. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, було надано строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 26.06.2008 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено Кредитний договір № 2619/0608/88-020. 03.07.2012 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/5710/2012 з [PERSON] стягнуто на користь ВАТ «Сведбанк» заборгованість у розмірі 566 246 грн. 12.12.2012 ВАТ «Сведбанк» звернувся до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа у справі № 2604/5710/2012, виданого 31.08.2012. 18.10.2012 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № [NUMBER]. 16.05.2013 ТОВ «Кредитні ініціативи» листом засвідчило, що на підставі договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс», а також договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ТОВ «Вердикт Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», воно набуло право грошової вимоги за Кредитним договором № 2619/0608/88-020 від 26.06.2008. 16.05.2013 [PERSON] сплатила грошові кошти у сумі 353 851 грн в рахунок заборгованості за Кредитним договором № 2619/0608/88-020 від 26.06.2008, після чого ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло рішення про анулювання залишку боргу та заявило про відсутність заборгованості та претензій. 01.12.2014 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Арешти, накладені в межах виконавчого провадження, зняті не були. 26.05.2017 [PERSON] звернулася до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з її майна, на що 23.06.2017 отримала відмову. 11.07.2024 [PERSON] звернулась до Дніпровського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про скасування арешту з майна, на що 19.07.2024 отримала відповідь, що виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання, передбачених Наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на все нерухоме майно, що належить [PERSON] , накладено арешт на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, номер запису про обтяження № 4557375. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частини 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначають коло підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а також передбачають, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 1, 2 п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - постанова) позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Суд враховує, що у позивача відсутня можливість захистити своє порушене право шляхом оскарження дій державного виконавця, оскільки матеріали виконавчого провадження знищені. Накладена заборона відчуження, впродовж тривалого часу за відсутності виконавчого провадження, порушує право позивача на вільне користування майном, зокрема, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб. Вимога позивача, що ґрунтується на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Як встановлено судом під час розгляду справи відносно позивача відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. За таких обставин суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved