Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

У січні 2024 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила розтлумачити, що в заповіті виявленням волі заповідача є розпорядження, згідно якого [PERSON] заповідає належне їй на праві власності майно, дочці [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті матері; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, представник подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності сторони, позов підтримав, просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечив. Відповідач, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про відкладення не подано. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05 травня 2023 р. Калинівською селищною радою, актовий запис № 126, складено за місцем видачі свідоцтва. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73045490, наданим 03 липня 2023 р. приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Сергеєвою А.В. Факт родинних відносин між померлою та позивачкою підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19 березня 1983 р. Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 18, складено за місцем видачі свідоцтва та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 07 серпня 1999 р. Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 14, складено за місцем видачі свідоцтва. Як вбачається із копії спадкової справи, Позивачка з метою оформлення спадкових прав звернулась до приватного нотаріуса Фастівського нотаріального округу Сергеєвої А. В. Проте отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадковій справі наявний заповіт, посвідчений секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області Верещак Т. М. 12 лютого 2019 р., зареєстрований в реєстрі за №1, згідно якого: - [PERSON] заповідана невизначена частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , тоді як згідно документів, що посвідчують право власності, [PERSON] є власником усього будинку. - [PERSON] заповіданий весь житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (шістдесят один), тоді як згідно документів, що посвідчують право власності, [PERSON] є власником 2/3 частин у праві власності на житловий будинок. [PERSON] за життя володіла житловим будинком загальною площею 92,4 кв.м та житловою площею 58,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом посвідченим 17 вересня 2008 р. державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2345, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20331290, виданим 23 вересня 2008 р. Комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації». 14 грудня 2008 р. [PERSON] вирішила подарувати позивачці 41/100 частин вищезазначеного житлового будинку, що підтверджується Договором дарування 41/100 частин житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 3484, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21578608, виданим 16 січня 2009 року Комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації», Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 143182531, сформованим 29 жовтня 2018 р. Комунальним підприємством «Агенція адміністративних послуг», Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 143182543, сформованим 29 жовтня 2018 р. Комунальним підприємством «Агенція адміністративних послуг». Згодом [PERSON] та [PERSON] вирішили здійснити поділ вищезазначеного житлового будинку та уклали Договір про поділ житлового будинку, посвідчений 07 вересня 2018 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1961, згідно якого спільна часткова власність осіб припинена, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 143282131, сформованим 30 жовтня 2018 р. Комунальним підприємством «Агенція адміністративних послуг», Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 143316308, сформованим 30 жовтня 2018 р. Комунальним підприємством «Агенція адміністративних послуг» Після припинення спільної часткової власності [PERSON] здійснила приватизацію земельної ділянки під своїм будинком, що підтверджується Рішенням Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області від 12 грудня 2019 р. № 2162-39-УІІ, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 196794985, сформованим 20 січня 2020 р. Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області. Тому, враховуючи, що в заповіті, посвідченому секретарем виконкому Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області Верещак Т. М. 12 лютого 2019 р., зазначено, що [PERSON] заповідає належну їй на праві власності частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташована в [ADDRESS] та земельну ділянку, що прилягає до належної їй частини житлового будинку за вищезазначеною адресою заповідає дочці [PERSON] [INFO] , то можна вважати, що померла заповідала позивачці весь житловий будинок та земельну ділянку під цим будинком, оскільки у власності у померлої на день смерті була 1/1 частки цього будинку. Вчинення заповіту заповідачем на користь позивачки підтверджує волю спадкодавця щодо спадкування саме цього майна позивачкою, тому відповідне заповідальне розпорядження виконанню підлягає, і спадкування відповідного майна повинно здійснюватися відповідно по заповіту. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1236 Цивільного кодексу України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1256 Цивільного кодексу України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 р. у справі №755/7730/16-ц оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 05 грудня 2018 р. по справі №335/9398/16-ц тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки тлумачення змісту даного заповіту в жодному разі не може змінювати волю заповідача, не підмінятиме собою сам заповіт та виходитиза межі зміст заповіту. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved