Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-01 00:00:00

12.10.2023 позивач [PERSON] звернувся до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про встановлення опіки над малолітнью дитиною, позбавлення батьківських правз визначенням місця її проживання біля діда. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що від шлюбу його дочки [PERSON] і [PERSON] [INFO] народилася їхня спільна дочка і внучка позивача [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження дочки, свідоцтвом про її шлюб, свідоцтвом про народження дитини та його паспортом. [INFO] , після важкої хвороби, померла дочка позивача [PERSON] , [INFO] померла його дружина [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті дочки і жінки, внучка [PERSON] постійно проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, що підтверджується відповідною довідкою Онуфріївської селищної ради. Доглядати дитину допомагає позивача матір [PERSON] , [INFO] , яка мешкає в селищі Онуфріївці, являється пенсіонеркою за віком і мас цього вільний час та можливості. Родинні відносини з [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження, паспортом матері та її пенсійним посвідченням. Для належного проживання, виховання і утримання дитини створені хороші житлові побутові умови, що підтверджується відповідним актом обстеження спеціалістом Служби у справах дітей Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області. Позивач являється особою середнього віку, фізично здоровий, працює та матеріально забезпечений, на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінеті не перебуває, за медичною допомогою не звертався, шкідливих звичок не має, що підтверджується відповідними довідками та паспортом. Після смерті дочки [PERSON] відповідач самоусунувся від утримання та виховання дитини, а зайнявся влаштуванням свого власного життя, наявність у нього дитини використовує в своїх суто особистих інтересах. Вважає, що така поведінка відповідача шкодить розвитку малолітньої [PERSON] , яка позбавлена батьківського піклування, тому є доцільним в судовому порядку встановити опікунство над внучкою з визначенням місця її проживання біля позивача, що дасть гарантію для її належного утримання, розвитку і виховання та створення їй хорошого майбутнього. Крім того, за місцем проживання позивача є належні умови для розвитку дитини у дошкільному дитячому закладі, що потім дасть можливість успішно навчатися в школі. Просить задовольнити позовні вимоги, які обґрунтовані у позовній заяві. Ухвалою Онуфріїського районного суду Кіровоградської області від 13.11.2023 року передано цивільну справу за підсудністю до Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтава, адреса: вул. Навроцького, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36002. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Бугрія В.М. Ухвалою Шевченківського (Октябрського) районного суду м.Полтави від 08.12.2023 року прийнято до провадження позовну заяву та призначено підготовче судове засідання. 05.01.2024 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтуванні позову зазначав, що між ним та [PERSON] 16 грудня 2021 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (серія [NUMBER] ), виданим Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександріївському районі Кіровоградської області, актовий запис №42. У цьому шлюбі [INFO] народилась спільна донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія [NUMBER] ), виданим Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександріївському районі Кіровоградської області, актовий запис №14. Між позивачем та дружиною [PERSON] панували мир та злагода, вони завжди розуміли та підтримували один одного, вдало вели спільний побут та практично не конфліктували. Знаходили вирішення всіх проблем разом. Позивач мріяв стати батьком, народження дитини було бажаним для подружжя та скріпило їхні стосунки. Однак у вересні 2022 року подружжя дізналось про хворобу дружини - рак, через що необхідно було вжити заходів для подальшого нормального життя сім?ї. Оскільки на цей період припали активні ворожі обстріли м. Кременчука, в якому подружжя проживало, періодичні відключення світла, спільно було прийнято рішення про тимчасовий переїзд дружини та дитини до батьків дружини в селище міського типу Онуфріївку Олександріївського району Кіровоградської області. Таке рішення було прийнято тимчасово у зв?язку з тим, що позивач розумів, що повинен віднині працювати більше, аби забезпечити сім?ю всім необхідним для життя та першочергово ліками дружину, через що не матиме достатньо часу доглядати дружину, а також з метою уберегти дитину від постійних атак рф в умовах війни. Більше того, позивач розумів, що в той час, коли він посилено працюватиме, сім?я дружини попіклується про неї та його доньку. В цей період позивач робив все від нього залежне: у вільний від роботи час, а саме у вихідні, приїздив до них, у будні підтримував зв?язок з дружиною у телефонному режимі. Як тільки кошти надходили йому, він надсилав продукти харчування, пересилав кошти сім?ї, що підтверджується квитанціями з банку АТ «Райффайзен Банк» за період 2022-2023 років. Однак у вересні 2022 року стосунки між позивачем та батьком дружини - відповідачем за цим зустрічним позовом, погіршились, оскільки той безпідставно почав винуватити позивача у хворобі дружини, погрожував відібрати дитину та налаштовував дружину проти нього. Рідні дружини були проти того, аби він приїздив до них. Позивач постійно піддавався моральному тиску, через що вимушено перестав приїжджати в Онуфріївку. Незважаючи на це, позивач зберіг теплі стосунки з дружиною, продовжував контактувати щоденно за допомогою телефонного зв?язку. Після цих подій він продовжував забезпечувати дитину всім необхідним. Дружина померла [INFO] , після чого позивач намагався налагодити стосунки з її родиною. Позивач переконаний, що дитина [PERSON] повинна проживати разом ним в квартирі за адресою [ADDRESS] , де позивач проживає з 2022 року, що підтверджується актом про проживання, складений фахівцем відділу по роботі з абонентами ТОВ "Керуюча компанія «Будсервіс» від 2 грудня 2023 року. За цим місцем проживання позивач характеризується виключно з позитивного боку, що підтверджується характеристиками сусідів. Позивач любить свою дитину та має на меті забезпечити її всім необхідним і має для цього ресурси. Відтак, він працює в ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" на посаді молодший приймальник товарів з 10.10.2017 року, що підтверджується довідкою з бухгалтерії №5930/С/ВНЗП від 27.12.2023 р., має нормований робочий день, а також стабільний дохід. Більше того, за місцем роботи позивач характеризується як відповідальний, працьовитий та надійний співробітник, людиною з високими моральними якостями, що передбачено характеристикою, наданою керуючим магазином «Продукти - 86» [PERSON] від 28.12.2023. Позивач здатний забезпечити всім необхідним свою доньку. Просив задовольнити позов з підстав викладених у ньому. 08.01.2025 року позивач подав заяву про зміну предмету позову та просив ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] та передати на виховання [PERSON] . 20.02.2025 року на адресу суду від третьої особи надійшов висновок органу опіки та піклування Онуфріївської селищної ради про рекомендацію спільного виховання малолітньої дитини. Ухвалою Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави від 31.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 02.06.2025 року від позивача надійшло клопотання про надання письмових доказів та долучення їх до матеріалів справи. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позов, просили задовольнити, у зустрічному позові відмовити. Відповідач та представник відповідача просили у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок який вони подали в суд, не вбачають підстав для позбавлення батьківських прав. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Су заслухавши учасників по справі, свідків, дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази щодо позбавлення батьківських прав, приходить до висновку: Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позивач являється особою середнього віку, фізично здоровий, працює та матеріально забезпечений, на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінеті не перебуває, за медичною допомогою не звертався, шкідливих звичок не має, що підтверджується відповідними довідками та паспортом. Після смерті дочки [PERSON] відповідач самоусунувся від утримання та виховання дитини, а зайнявся влаштуванням свого власного життя, наявність у нього дитини використовує в своїх суто особистих інтересах. Вважає, що така поведінка відповідача шкодить розвитку малолітньої [PERSON] , яка позбавлена батьківського піклування, тому є доцільним в судовому порядку встановити опікунство над внучкою з визначенням місця її проживання біля позивача, що дасть гарантію для її належного утримання, розвитку і виховання та створення їй хорошого майбутнього. У судовому засіданні свідки підтвердили факт проживання дитини разом із дідусем, характеризуючи його як турботливу та люблячу людину. Водночас це не свідчить про те, що батько не бере участі у вихованні дитини чи позбавлений відповідних прав. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише за фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено саме на позивачка. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Судячи з висновку Служби у справах дітей Онуфріївської селищної ради рекомендовано [PERSON] та [PERSON] спільно виховувати малолітню дитину, оскільки налагодження родинних зв`язків та довірливих відносин у сім`ї бути сприяти позитивному результату у долі дитини. Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї чи вчиняв інші подібні дії. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з відповідачем суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 16 грудня 2021 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (серія [NUMBER] ), виданим Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександріївському районі Кіровоградської області, актовий запис №42. У цьому шлюбі [INFO] народилась спільна донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія [NUMBER] ), виданим Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександріївському районі Кіровоградської області, актовий запис №14. Дружина померла [INFO] , після чого позивач за зустрічним позовом намагався налагодити стосунки з її родиною. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Онуфріївської селищної ради рекомендовано [PERSON] та [PERSON] спільно виховувати малолітню дитину, оскільки налагодження родинних зв`язків та довірливих відносин у сім`ї буде сприяти позитивному результату у долі дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.4 ст.29 Цивільного Кодексу України, ст.160 Сімейного Кодексу України, місцем проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається зі ст.ст.151, 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після смерті матері малолітньої [PERSON] , місцем проживання дитини необхідно визначити місце проживання її батька [PERSON] . При цьому суд констатує, що спір про визначення місця проживання дитини можливий лише між батьками дитини, як це вбачається зі ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, а не між одним з батьків та іншими родичами. Аналіз норм чинного сімейного законодавства України, а саме ч.2 ст.161, абз.2 ч.1 ст.162, ч.3 ст.163 Сімейного Кодексу України, засвідчує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Разом з тим, [PERSON] не надано доказів, які б свідчили про те, що батько малолітньої дитини [PERSON] не може створити належних умов для її виховання чи розвитку, навпаки, матеріалами справи підтверджено, що батько спроможний створити належні умови для виховання та розвитку дитини. Крім того, [PERSON] цікавився життям дитини, після смерті дружини активно висловив бажання забрати дитину від діда, займатись вихованням доньки, налагодити з нею зв`язок та спілкування. На підставі викладеного, суд доходить висновку що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає задоволенню. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved