Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Грігу К.С., звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 36,10 кв.м, житловою площею 13,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що [INFO] помер\~ [PERSON] і\~після його\~смерті відкрилась\~спадщина,\~яку прийняв\~єдиний спадкоємець-\~його син\~ [PERSON] .\~Він звернувся\~до приватного\~нотаріуса Харківського\~районного нотаріального\~округу Харківської\~області Коробець\~О.М.\~із заявою\~про видачу\~йому свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~на житловий\~будинок з\~надвірними будівлями,\~що розташований\~за адресою:[ADDRESS] . Вказаний будинок був придбаний за договором купівлі-продажу [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Разом з тим, приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що житловий будинок за вказаною адресою не був зареєстрований за померлою [PERSON] , а син померлої [PERSON] спадщину після її смерті не прийняв. Позивач зазначає, що наявні усі законні підстави для визнання за ним права власності на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями, оскільки будинок належав [PERSON] , 01.04.1987 року вона склала заповіт на ім`я сина [PERSON] , який проживав з нею і після її смерті фактично прийняв спадщину, здійснював усі дії притаманні власнику майна, але не оформив її, а позивач є єдиним спадкоємцем померлого. Оскільки позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права на спадщину, що відкрилась після смерті батька, він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 28 січня 2025 року цивільну справу направлено за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 лютого 2025 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача подала до суду заяву, в якій підтримала позовні і просила проводити розгляд справи за її відсутності і відсутності позивача. Представник відповідача Люботинської міської ради Харківського району Харківської області та третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, жодних клопотань від них до суду не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції 24 червня 2024 року. Позивач [PERSON] [INFO] є сином померлого, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого Старомерчинською селищною радою Валківського району 12.04.1976 року. Після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. було відкрито спадкову справу, номер у спадковому реєстрі № 72627225, номер у нотаріуса 107/2024. 25\~грудня 2024\~року до\~приватного нотаріуса\~Харківського районного\~нотаріального округу\~Харківської області\~Коробець О.М.\~звернувся син\~померлого-\~ [PERSON] ,\~із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.12.2024, з тих підстав, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , не заводилась, син померлої, [PERSON] , спадщину не прийняв. Крім того, право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] не було зареєстровано за померлою [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 червня 1947 року, посвідченого Манченківською сільською радою Харківського району Харківської області, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був куплений [PERSON] . В подальшому, [PERSON] було видано свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, місце будівництва: [ADDRESS] , строк початку 1947 рік, закінчення будівництва 1948 рік. 28 лютого 1975 року [PERSON] було отримано акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , який виданий Манченківською селищною радою Харківського району Харківської області. Як вбачається із довідки Виконавчого комітету Манченківської селищної ради за № 187 від 09 лютого 2007 року, вищевказане нерухоме майно було зареєстровано в книзі Манченкіської селищної ради 672 № 15, власником значиться [PERSON] . 01 квітня 1987 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений Манченківською сільською радою Харківського району Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 7, відповідно до умов якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалося, синові [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] , видане Манченківською селищною радою Харківського району 30 серпня 1993 року. КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області надано лист від 06 серпня 2024 року № 218/01-29 на запит нотаріуса, в якого вбачається, що в архівних матеріалах технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, розташованих на території Люботинської міської територіальної громади Харківської області, в реєстраційних книгах станом на 21.12.2012 інформація про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] відсутня. Відповідно до довідки Люботинського бюро технічної інвентаризації №176 від 05.08.2024 року житловий будинок «А-1», з верандою «а», тамбуром «а1», загальною площею 36,10 м.кв., житловою площею 13,30 кв.м, погріб «а2», літня кухня «Б», веранда «б», ганок «б1», сараї «В,Г.Є», погріб «г», гараж «Д», душ «Ж», огорожа 1,7,8, колодязь №4, побудовані до 05.08.1992 року. Огорожа №5,6, навіс «Л», альтанка «М», вбиральня «І», не потребує документів, що надає право на виконання будівельних робіт та після закінчення якого об`єкти не підлягають прийняттю в експлуатацію згідно постанови від 07.06.2017 №406.Самочинне будівництво та переобладнання відсутнє. [PERSON] фактично проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] та після смерті останньої [PERSON] також залишився проживати в їх єдиному сімейному будинку. Вказані відомості підтверджуються копією паспорту [PERSON] , з якої вбачається, що місцем реєстрації останнього є [ADDRESS] ., в подальшому у зв`язку з перейменуванням села, було поставлено відмітку про реєстрацію: [ADDRESS] . Як вбачається із довідки приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкоємцем, який прийняв спадщину є його син [PERSON] . Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до с т. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідност.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» саме у разі неможливості нотаріуса оформити право на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Потреба такого способу захисту права власності, як пред`явлення позову про його визнання, виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до п. 37 постанови № 5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень\~статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] у встановлений законом строк, інші спадкоємці відсутні і прийняв спадщину у виді автотранспортного засобу, який належав померлому. Після смерті [PERSON] також залишилося спадкове майно у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 36,10 кв.м, житловою площею 13,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок батько позивача [PERSON] фактично прийняв у виді спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки на час її смерті проживав разом із нею за однією адресою, але не оформив спадщину. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Аналогічні положення роз`яснені в постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 року по справі № 6-138цс13 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі № 145/797/15-ц. Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. За змістом статей 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5 (чинної на час відкриття спадщини після померлого), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 747/764/18, провадження № 61-6910св19, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суд від 30.05.2008 року), якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 584/639/19 (провадження № 61-10930св20) зазначено, що: "за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин відсутні". Аналогічний висновок викладений і у наступних постановах, зокрема у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів N 2,4,7, та 11 до Конвенції", визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається із постанови приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.12.2024 року, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, її син [PERSON] спадщину не прийняв, інші спадкоємці відсутні. Разом з тим суд встановив, що [PERSON] проживав разом із спадкодавцем? тому є таким, що прийняв спадщину, протягом встановленого строку, оскільки фактично вступив в управління і володіння майном. Крім того, 01.04.1987 року [PERSON] склала заповіт на користь сина [PERSON] . Таким чином, спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , хоча останній не реєстрував своє право власності, однак прийняв спадщину після смерті своєї матері, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю. Будь-яких інших спадкоємців у [PERSON] не було. Фактично єдиний спадкоємець успадкував житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року (що діяв на момент відкриття спадщини). В свою чергу позивач у встановлений законом строк прийняв спадщину після померлого батька [PERSON] , а отже він є спадкоємцем\~нерухомого майна\~у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 36,10 кв.м, житловою площею 13,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , який фактично прийняв спадщину після своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і в позасудовому порядку він не може оформити свої права на спадкове майно, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі і визнати за позивачем право власності на нерухоме майно у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 36,10 кв.м, житловою площею 13,30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого батька [PERSON] . На підставі викладеного і

Outcome: approved