Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа: Вижницька міська ради Вижницького району як орган опіки та піклування, посилаючись на наступне. Позивач та відповідач являються батьками [PERSON] , [INFO] ,\~ [PERSON] \~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] . Рішенням Вижницького районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач будучи мамою дітей, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносноних. Виходячи з викладеного позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 29.01.2025 відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче судове засідання та витребувано з виконкому Берегометської селищної ради Вижницького району як органу опіки та піклування висновок щодо вирішення спору. 15.07.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Ткач В.В. та позивач в судове засідання не з`явились. Представник надала суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила хоча про час та розгляд справи належним чином була повідомлена шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Третя особа органі опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району в судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи у відсутності представника. Надала суду висновок органу опіки та піклування №02-16/153 від 03.02.2025, яким вважає недоцільним позбавляти батьківських прав [PERSON] відносної дітей. Суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності сторін та третьої особи. Проаналізувавши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд знаходить, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст.89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач та відповідач, являються батьками неповнолітніх [PERSON] \~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] . Вказане підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. З акту обстеження матеріально-побутових умов №123 від 22.10.2024 Вижницької міської ради вбачається, що позивач проживає разом з дітьми [PERSON] \~ [INFO] та\~ [PERSON] ,\~ [INFO] по [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування ради Вижницької міської Вижницького району від 03.02.2025 вбачається, що орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] \~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] . При цьому у висновок зазначено , що відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав, зауваживши, що на початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, її доньки більше пів року проживали разом із нею за кордоном. Потім повернулись на Україну, відповідач постійно спілкується з дітьми в телефонному режимі, цікавиться їхнім життям та успіхами. Періодично надсилає кошти. Вирішуючи даний позов, суд виходить з такого. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Судом не встановлено фактів ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її дітей. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №638/2254/18 зазначено про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК) є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їхнім вихованням і розвитком займається батько, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю її батьківськими обов`язками. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, суд знаходить, що оскільки Вижницька міська рада, як орган місцевого самоврядування адміністративно-територіальної одиниці, де проживають сторони, та маючи про них найбільш достовірні відомості, вважає недоцільним позбавляти батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її дітей, то це свідчить про недоведеність ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з викладеним суд знаходить, що у задоволені позову слід відмовити. На підставі ст.ст.150, 164, 165, 166 СК України,

Outcome: dismissed