Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-31 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Личківської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, третя особа Магдалинівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позивач в позові посилається на те, що його мати, [PERSON] померла [INFO] . Після його смерті залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 0,1689 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1222386800:04:001:0028, земельної ділянки, площею 0,25 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, кадастровий номер 1222386800:04:001:0027 та домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Домоволодіння складається з житлового будинку - А, прибудови - а2, а3, гаражу - Б, сараю - В, Г, погріба - ПГ, колонки - К, огорожі - № 1, 2, загальна площа будинку становить 56,2 м2, житлова - 28,6 м2. Відповідно до ст. 1235 ЦК України позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, так як за життя мати склала заповіт, по якому все своє майно заповіла йому. Позивач у встановлений строк звернувся до Магдалинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом на земельні ділянки видані позивачу свідоцтва про спадщину та витяг про реєстрацію речового права. Постановою державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. На підставі наведених обставин, позивач звертається до суду та прохає визнати за ним право власності на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , по праву спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою від 21.05.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 08.07.2025 витребувано з Магдалинівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 13.08.2025 закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивач пояснив, що будинок належав його батькові на підставі договору купівлі, батько помер у 1984 році. Батько проживав у будинку весь час з його матір`ю. Мати залишила заповіт на усе майно. Він вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Зараз він бажає привести усі документи до ладу, оскільки нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про спадщину, то він вимушений був звернутися з позовною заявою до суду. Позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність. Вислухавши доводи позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як передбачено ст.ст. 12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 73) Згідно договору купівлі - продажу від 06.08.1971 [PERSON] (батько позивача) придбав будинок, який знаходиться в селищі Пролетарське, жила площа 48 кв.м. Даний договір нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Личківської сільської ради народних депутатів трудящих Магдалинівського району Дніпропетровської області. (а.с. 72) [INFO] [PERSON] помер, про що було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 77). [INFO] [PERSON] померла, про що було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до заповіту від 10.07.1989, посвідченого виконавчим комітетом Пролетарської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, [PERSON] (мати позивача) усе своє майно заповіла сину, [PERSON] (а.с. 55). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 26.11.2021 позивачу видано свідоцтво на спадщину на земельну ділянку, площею 7,0500 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222386800:01:003:0196. (а.с. 57) Згідно свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2022 позивачу видано свідоцтво на спадщину на земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, кадастровий номер 1222386800:04:001:0027 (а.с. 59) Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Личківської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, [PERSON] була зареєстрована та проживала по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , згідно погосподарський книзі № 09. (а.с. 20). Згідно довідки колгоспу «Пролетарій» від 25.01.1977 [PERSON] проживає в колгоспі «Пролетарій» (а.с. 78) Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 29.04.2025 року № 0/296/02-25, право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] в КП «Самарівське МБТІ» ДОР» не зареєстровано. (а.с. 19). Згідно технічного паспорту КП «Магдалинівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок [ADDRESS] , складеного 20.04.2025 на замовлення [PERSON] , домоволодіння складається з житлового будинку - А1-1, прибудови - а2, а3, гаражу - Б, сарай - В, Г, погріб - ПГ, колонка - К, огорожа - № 1, 2, загальна площа будинку становить 56,2 м2, житлова - 28,6 м2. Житловий будинок побудований у 1949 році, прибудови, гараж, сарай, погріб та колонка, огорожа побудовані у 1985 році. (а.с. 8-12). 15.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до Магдалинівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері (а.с. 52). Постановою державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. від 18.03.2025 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташована по [ADDRESS] після померлої [INFO] матері [PERSON] у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючого документа на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. (а.с. 63). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, інші спадкоємці після смерті [PERSON] , окрім позивача [PERSON] , відсутні (а.с. 51-63). Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний 06.08.1971 батьком позивача - [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, який був посвідчений секретарем сільради виконавчого комітету Личківської сільської ради депутатів трудящих Магдалинівського району Дніпропетровської області. На час купівлі будинку чинними були норми ЦК УРСР, які і підлягають застосуванню. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згіднозі ст. 227 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. В силу ст. 3 Закону УРСР "Про державний нотаріат" в редакції, чинній на момент укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняли голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Судом встановлено, що договір купівлі продажу будинку від 06.08.1971 містить підписи сторін договору, а також підпис секретаря сільради виконавчого комітету Личківської сільської ради депутатів трудящих Магдалинівського району Дніпропетровської області, договір засвідчений печаткою. Проте, право власності за [PERSON] не було зареєстроване. Крім цього, згідно домової книги [PERSON] (батько позивача) та [PERSON] (мати позивача) з 23.12.1978 були зареєстровані в будинку та проживали до смерті в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-22). Мати позивача [PERSON] , за життя набула у приватну власність присадибну земельну ділянку для обслуговування даного будинку. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція). Пункт 1 Інструкції передбачав, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. При цьому слід зазначити, що вказаний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд дійшов до висновку, що [PERSON] за життя набув права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , проживав в ньому та користувався ним як власник, оплативши попередньо кошти за договором, хоча за життя не здійснив реєстрацію будинку в органах БТІ, тому дане нерухоме майно входить до складу спадщини та може бути успадковане. [INFO] [PERSON] помер. На час смерті [PERSON] чинними були норми ЦК УРСР, які і підлягають застосуванню для вирішення питання про відкриття та прийняття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом. Згідно з приписами статті 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (стаття 525 ЦК УРСР). Статтями 529 та 530 ЦК УРСР визначені перша та друга черги спадкоємців за законом, відповідно до змісту яких при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Норми частини першої статті 549 ЦК УРСР передбачали дії, що свідчать про прийняття спадщини . Зокрема у цій статті вказано : визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Отже, до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] відносилась пережила дружина [PERSON] , яка вступила у фактичне володіння спадковим майном на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Личківської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, згідно якої [PERSON] за вказаною адресою була зареєстрована та проживала на момент її смерті - [INFO] та домовою книгою, з якої вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у будинку з 23.12.1978. Позивач [PERSON] не подав доказів про те, що він прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , тобто, він не відноситься до спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті батька. Таким чином, судом встановлено, що після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] вступила у фактичне володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, зокрема, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , і відносно якого остання розпорядилася шляхом складення заповіту 10.07.1989. Згідно з даними заповіту [PERSON] усе її майно, що буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла сину [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Верховний Суд України, зазначив у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі № 6-2124цс15, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 зазначеного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Так, судом встановлено, що мати позивача [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] вступила у фактичне володіння спадковим майном, а саме: на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . При житті [PERSON] заповіла усе своє майно сину [PERSON] . Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак, постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташована по [ADDRESS] після померлої [INFO] матері [PERSON] . Суд приймає до уваги в обґрунтування позову позивача той факт, що позивач вичерпав усі наявні заходи для отримання спадщини після померлої матері [PERSON] , але не може у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину за заповітом, оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.03.2025 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке [PERSON] заповідала своєму сину [PERSON] та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved