Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-27 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Лоя О.М., звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його троюрідним братом, інших спадкоємців немає. З померлим в них спільний прадід [PERSON] , орієнтовно 1880 року народження, оскільки свідоцтво про народження прадіда не збереглось. У подальшому ім`я [PERSON] трансформувалося в [PERSON], а в прізвищі з`явилася додаткова буква «п» і стало зазначатися у документах як « [PERSON] ». У [PERSON] ( [PERSON] ) було два сини - [PERSON] , 1897 року народження (лінія позивача), та [PERSON] , [INFO] (лінія спадкодавця [PERSON] ), тобто які між собою є рідними братами. Свідоцтва чи актового запису про народження [PERSON] не збереглося, разом з тим в актовому записі про народження батька позивача [PERSON] , [INFO] , та у свідоцтві про його народження батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . При цьому в актовому записі про народження батька позивача його прізвище записане як « [PERSON] », а в свідоцтві про народження - « [PERSON] ». У свідоцтві про смерть батька позивача, а також у свідоцтві про народження позивача прізвище його батька записане як « [PERSON] ». По лінії спадкодавця [PERSON] в архівному витязі про народження [PERSON] , [INFO] , батьком записаний [PERSON] . У свідоцтві про подружжя від 05.11.1933 молодший син [PERSON] ( [PERSON] ) позначений як [PERSON] , дружина - [PERSON] . Проте вже у свідоцтві про смерть [PERSON] його прізвище записане як « [PERSON] », тобто з подвоєною «п». Аналогічно з подвоєною «п» прізвище [PERSON] (діда спадкодавця [PERSON] ) записане у свідоцтві про народження матері спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач та спадкодавець [PERSON] є троюрідними братами, проте через те, що деякі документи, що підтверджують факт родинних відносин, не збереглися, а в деяких прізвище [PERSON] записане то з однією, то з подвоєною літерою «п», виникла необхідність у судовому порядку встановити факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] , про що позивачу також було роз`яснено нотаріусом. Встановлення даного юридичного факту необхідне позивачу для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] . З урахування викладеного позивач просить встановити факт родинних відносин між ним та померлим [PERSON] , а саме: встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його троюрідним братом. Також позивач просить визначити йому додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Вказану позовну вимогу обгрунтував наступними обставинами. Зазначив, що він проживає у м. Кропивницькому, а його тітка [PERSON] з сином [PERSON] проживали у Києві. Спілкування між ними відбувалося переважно у телефонному режимі. Востаннє позивач був у Києві у 2017 році на похоронах тітки [PERSON] . Після 2017 року стан його здоров`я значно погіршився, наразі він майже не виходить з дому, є особою похилого віку, має ряд хронічних захворювань, зокрема, захворювань опорно-рухового апарату, через що протягом 2024 року неодноразово проходив лікування. Після смерті матері [PERSON] почав зловживати алкоголем і спілкування з ним обмежилося привітаннями зі святами, останній раз вони спілкувалися напередодні нового 2024 року. Влітку 2024 року [PERSON] на телефонний дзвінок не відповів. Приїхати до Києва він не зміг через стан здоров`я, постійні ракетні обстріли як [PERSON] , так і Києва. У вересні позивач занепокоївся та, дізнавшись телефон житлово-будівельного кооперативу, зателефонував туди, і йому повідомили, що у січні [PERSON] помер. Інших родичів у померлого, окрім нього, немає і нікому було сповістити його про смерть брата. Дізнавшись цю звістку, 14.10.2024 він подав до Сьомої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Позивач вважає вказані обставини, через які ним пропущений встановлений законом строк для прийняття спадщини, поважними, тобто такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами на вчиння вказаної дії, а тому просить суд визначити йому додатковий строк. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2025 в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України, справу передано за виключною підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2025 справу до розгляду визначено судді Тихій О.О. Ухвалою судді від 17.02.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 25.02.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 28.03.2025 до суду від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи. Ухвалою суду від 05.06.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, у відзиві просила розглядати справу за її відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листом Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві від 07.12.2024 № 517/33.4-87 та листом Київського відділу державної реєстрації смерті від 11.12.2024 № 3116/33.12-58, згідно з якими державна реєстрація смерті [PERSON] , померлого [INFO] , проведена у Київському відділі державної реєстрації смерті, про що складено актовий запис про смерть № 2219 від 02.02.2024. 14.10.2024 позивач [PERSON] звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Листом від 26.10.2024 № 2826/02-14 позивачу роз`яснено про те, що йому необхідно звернутися до суду за визначенням додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також надати документи, що підтверджують родинні відносини позивача зі спадкодавцем [PERSON] . Як убачається зі свідоцтва про народження позивача [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 20.09.1954, батьком позивача записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , (батька позивача) серії [NUMBER] від 23.03.1951, виданого Кіровоградським міськ. ЗАГС, батьком останнього записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Натомість в архівній копії запису про народження батька позивача [PERSON] з Державного архіву Кіровоградської області прізвища [PERSON] та батьків [PERSON] та [PERSON] зазначені як « [PERSON] », тобто з однією літерою «п». У свідоцтві про смерть [PERSON] (батька позивача), який помер [INFO] , прізвище також зазначене з подвоєною «п». Згідно з відповіддю Державного архіву Кіровоградської області від 26.11.2024 № 438/737/01-40 у метричних книгах реєстрації актів про народження у м. Єлисаветград Єлисаветградського повіту Херсонської губернії за 1896, 1897 роки актовий запис про народження [PERSON] відсутній. Як убачається з архівного витягу із метричної книги реєстрації актів про народження у с. Рівне Єлисаветградського повіту Херсонської губернії за 1907 рік [PERSON] народився [INFO] , батьками записані: [PERSON] та його дружина - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.06.1976. Згідно з архівною копією запису про народження [PERSON] , [INFO] , з Державного архіву Кіровоградської області батьками записані: [PERSON] та [PERSON] , тобто з подвоєною літерою «п». У свідоцтві про народження [PERSON] № [NUMBER] , виданому Зінов`євським (стара назва Кропивницького) міським відділом ЗАГС, прізвище батька записане з подвоєною «п» - [PERSON] . Натомість у свідоцтві про подружжя № 579 від 05.11.1933 прізвище [PERSON] записане як « [PERSON] ». Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 01.07.1966 [PERSON] 01.07.1966 уклала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 397. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] (спадкодавця) серії [NUMBER] від 12.01.1968, батьком записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] [PERSON] успадкувала квартиру [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується наявними у матеріалах справи свідоцтвами про право на спадщину за заповітом № 1-2781 від 06.11.2008 та № 1-2779 від 06.11.2008 відповідно, виданими державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у місті Києві. Згідно з заповітом від 21.09.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пентюк С.В., номер в реєстрі 1122, усе своє майно [PERSON] заповіла сину [PERSON] , [INFO] . За інформацією Сьомої київської державної нотаріальної контори від 02.05.2025 на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 18.04.2025 про витребування доказів, у Спадковому реєстрі відсутні відомості щодо реєстрації спадкових справ щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , а також [PERSON] , яка померла [INFO] . Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав цих вимог суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (відповідно до частин другої, третьої та шостої статті 13 ЦК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За приписами ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Пунктом 4.1. Наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, що при видачі свідоцтва на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва. Відповідно до п. 4.2. Наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних відносин. Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У справах позовного провадження факт родинних відносин між фізичними особами, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічно, згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Встановлення факту родинних відносин між спадкодавцем та позивачем необхідне останньому для підтвердження свого права на спадщину та належного її оформлення. З урахуванням наданих позивачем доказів суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] , а саме: встановлення факту що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є троюрідним братом [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог в частині визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України). Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (правові висновки у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 24 червня 2020 року у справі № 759/10380/16-ц, від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, від 20 липня 2022 року у справі № 489/5656/20, які відповідають абзацу шостому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо, що відповідає позиції, викладеній у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 та від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. За таких умов відсутні підстави стверджувати, що це є обставина, яка створює об`єктивні, непереборні або істотні труднощі у поданні заяви про прийняття спадщини. Об`єктивні, непереборні або істотні труднощі можуть виникати у спадкоємця, який знає про факт смерті спадкодавця, у зв`язку з чим знає (має знати) про наявність у нього певного строку для прийняття його спадщини, але зіштовхується з певними обставинами, які йому заважають це зробити. У цьому випадку суд оцінює характер цих обставин. Незнання ж про смерть спадкодавця - це не факт, який підтверджує відповідні труднощі, а факт, який за своєю суттю вказує на неможливість подання заяви про прийняття спадщини до моменту, коли особа дізнається про смерть спадкодавця. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Конституції України). Отже, застосування частини третьої статті 1272 ЦК України лише на підставі встановленого факту про те, що спадкоємець не знав про смерть спадкодавця, матиме наслідком зловживання та здатен спричинити несправедливий баланс у захисті прав спадкоємців, пов`язаний з тим, що один спадкоємець обізнаний про виникнення у нього права спадкування (знає про смерть спадкодавця та відкриття спадщини) та обов`язків, які випливають з цього права та норм ЦК України (у тому числі щодо оформлення спадкових прав) здійснює реалізацію свого права, а інший спадкоємець, який навіть не знає про виникнення у нього такого права, а відтак і про дію зобов`язань, які покладаються на нього ЦК України у зв`язку із оформленням спадщини, дізнавшись про таке право поза межами встановленого законом шестимісячного строку позбавляється взагалі можливості реалізувати своє право. Закон покладає на особу, яка здійснює заведення спадкової справи після смерті спадкодавця та її ведення, зобов`язання повідомити усіх спадкоємців про відкриття відповідної спадщини з метою захисту інтересів цих спадкоємців, зокрема, забезпечення їх обізнаності про право звернутися із заявою про прийняття спадщини. Не може невиконання цього обов`язку, встановленого законом, вважатись таким, що жодним чином не впливає на зазначене право спадкоємців та не впливає на підстави захисту можливості реалізувати це право. Тому факт повідомлення чи неповідомлення, зокрема нотаріусом, спадкоємця, який пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини, про смерть спадкодавця та відкриття його спадщини має враховуватись судом при застосуванні частини третьої статті 1272 ЦК України й у контексті відсутності у цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця. Вивчаючи факт незнання будь-якого спадкоємця про смерть спадкодавця у контексті частини третьої статті 1272 ЦК України суд має комплексно оцінити: 1) чи є пропущення строку звернення із заявою про прийняття спадщини наслідком виключно незнання про смерть спадкодавця, а не об`єктивних, непереборних, істотних труднощів щодо вчинення обізнаного про смерть спадкоємця дій з приводу прийняття відповідної спадщини; 2) чи були підстави, через які спадкоємець не знав про цю смерть, об`єктивними - такими, що не залежать від волі спадкоємця, яку можна було відповідно до принципу розумності реалізувати; 3) чи були вжиті усі заходи, передбачені законом, для повідомлення цього спадкоємця про смерть спадкодавця уповноваженими особами, на яких покладене це завдання; 4) чи встановлено факт приховування іншим спадкоємцем або спадкоємцями від цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця, або від зазначеної уповноваженої особи інформації про наявність цього спадкоємця; 5) чи були дії спадкоємця, який не знав про смерть спадкодавця, щодо оформлення спадщини добросовісними після того, як він дізнався про цю смерть, зокрема, чи звернувся він за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України, протягом розумного строку, який не має перевищувати шести місяців, до суду; 6) чи можна вважати виправданим та розумним строк, який пройшов з моменту смерті спадкодавця до моменту звернення його спадкоємця, який не знав про цю смерть, до суду за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України; 7) чи є інші об`єктивні підстави, які перешкоджають застосуванню частини третьої статті 1272 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем у позові зазначено декілька причин, через які ним пропущений установлений законом строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті брата [PERSON] , а саме: необізнаність про смерть брата, відсутність інших родичів, які б могли повідомити про смерть останнього; хронічні хвороби позивача, перебування на лікуванні та його похилий вік (70 років); проживання спадкоємця та спадкодавця у різних містах на значній відстані один від одного; часті повітряні тривоги та ракетні обстріли як Києва, де проживав спадкодавець, так і Кропивницького, де мешкає позивач. Разом з тим, аналізуючи вказані причини, суд приходить до висновку про те, що головним є те, що позивач (спадкоємець) не був обізнаний про смерть спадкодавця [PERSON] , а отже, якщо спадкоємець навіть не знає про виникнення у нього права на спадкування, а відтак і про дію зобов`язань, які покладаються на нього ЦК України у зв`язку з оформленням спадщини, а дізнавшись про таке право поза межами встановленого законом шестимісячного строку, реалізує таке право, інші обставини, що існували паралельно протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, на думку суду, у даному випадку не мають жодного правового значення і не впливають на вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для визначення такому спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Аналіз таких причин, які спадкоємець зазначає як об`єктивні, непереборні, істотні труднощі, був би доцільним у випадку обізнаності спадкоємця про смерть спадкодавця і вчинення ним відповідних дій з приводу прийняття відповідної спадщини поза межами встановленого законом строку. Таким чином, основною і єдиною причиною пропуску позивачем строку для прийняття спадщини є саме те, що йому як спадкоємцю тривалий час після відкриття спадщини (16.01.2024) не було відомо про смерть троюрідного брата (спадкодавця), у зв`язку з чим ним не вживалися визначені законом дії по реалізації спадкових прав. Надаючи оцінку вказаним обставинам та вирішуючи питання про поважність такої причини пропуску строку звернення із заявами про прийняття спадщини суд враховує наступне. За результатами розгляду даної справи судом встановлено, що позивач (спадкоємець) проживає у м. Кропивницькому Кіровоградської області, у той час як спадкодавець [PERSON] проживав у м. Києві, тобто спадкоємець та спадкодавець проживали на значній відстані один від одного і спілкувалися переважно по телефону, останній раз у грудні 2023 року, як зазначив позивач, тобто майже напередодні смерті спадкодавця [PERSON] , що не спростовано під час розгляду справи по суті. Спадкодавець [PERSON] проживав один, на час смерті йому було 57 років, матеріали справи не містять доказів існування в нього будь-яких тяжких хвороб, а тому ані вік, ані стан здоров`я спадкодавця, на думку суду, не могли давати підстав позивачу допускати смерть брата у січні 2024 року. Інших родичів чи спільних знайомих, які б могли повідомити позивача або від яких останній міг би дізнатися про смерть брата, немає. За інформацією ЖБК «Восход», наявною у матеріалах справи, у період січня-лютого 2024 року [PERSON] запитували з місця роботи, в телефонному режимі була надана відповідь про смерть останнього. Наприкінці вересня - початку жовтня 2024 року [PERSON] розшукував брат [PERSON] (позивач), якому також було повідомлено про смерть брата. У подальшому, до квартири, де проживав померлий [PERSON] , 14.11.2024 мав доступ представник [PERSON] - адвокат Лой О.М., про доступ до квартири інших осіб керівництву ЖБК «Восход» не відомо. Таким чином, твердження позивача про те, що не додзвонившись до брата [PERSON] влітку 2024 року, він почав його розшукувати наприкінці вересня - початку жовтня 2024 року через керівництво ЖБК за місцем проживання останнього і лише тоді дізнався про смерть брата, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Як встановлено судом вище, вже 14.10.2024 позивач звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] . Тож, з часу, коли спадкоємець [PERSON] дізнався про смерть спадкодавця [PERSON] , та подав заяву про прийняття спадщини, пройшло не більше двох тижнів. Суд також враховує похилий вік (70 років) та стан здоров`я позивача, який, згідно з наданими медичними документами у період з березня по жовтень 2024 року проходив лікування у лікаря ортопеда-травматолога з приводу наявних хвороб опорно-рухового апарату; у квітні, травні, серпні та жовтні 2024 року проходив огляди та йому призначалося лікування у зв`язку з наявними хворобами серця та судин, а в період з 12.07.2024 по 18.07.2024 проходив амбулаторне лікування у КНП «Центральна міська лікарня» Кропивницької міської ради, що, на переконання суду, є поважними, непереборними причинами, через які позивач не міг протягом шестимісячного строку дізнатися про смерть брата, для чого приїхати до міста Києва, де той проживав. Враховуючи вказані обставини, оцінивши надані докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач з об`єктивних причин пропустив строк, визначений законом для прийняття спадщини, суд вважає за необхідне визнати причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачем поважними та задовольнити позовні вимоги, встановивши додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком три місяці з дня набрання рішенням законної сили. Інші доводи позивача не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Outcome: approved