Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІ «АГРО ФАКТОР», Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК» про витребування майна з чужого незаконного володіння та просила суд, витребувати майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] у [PERSON] та повернути у власність [PERSON] . У обґрунтування вимог позову вказано, що 11.04.2018 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК» (далі - ПАТ «БГ БАНК») та [PERSON] , було укладено Договір про іпотечний кредит № 735-100/ФК-08. 11.04.2008 року ТОВ «Український промисловий банк» (далі - Іпотекодержатель) правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» та [PERSON] було укладено договір поруки № 735-100/zфпор/1-08. 11.04.2008 року ТОВ «Український промисловий банк» (далі - Іпотекодержатель) правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 735-100/Zфкіп-08. Відповідно до умов якого [PERSON] з метою забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передала, а ТОВ «Український промисловий банк» прийняло в іпотеку в порядку і на умовах, визначених Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 70,80 кв.м., житловою площею 42,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира). На підставі Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року ПАТ «БГ БАНК» передало права вимоги до позичальника ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло». 14.11.2014 року було укладено Договір про відступлення права вимоги між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «ФК «Марко Поло». На підставі Договору про відступлення права вимоги від 05.06.2015 року ТОВ «ФК «Марко Поло» передало права вимоги до Позичальника ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» від імені та в інтересах і за рахунок якого діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал». 14.07.2015 року ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД», від імені та в інтересах і за рахунок якого діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал» передано права вимоги до позичальника ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі № 910/2924/15-г, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року, застосовано наслідки недійсності правочину - Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року шляхом зобов`язання ТОВ «ФК «Марко Поло» повернути ПАТ «БГ БАНК» оригінали всіх документів. У жовтні 2017 року позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS] вже не належить останній, а власником є - [PERSON] . Так, 19.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР» на підставі Договорів про відступлення права вимоги від 12.11.2014 та 14.11.2014, а також іпотечного договору № 735-100/Zфкіп-08 від 11.04.2008 року. Станом на 19.01.2016 року вищезазначені Договори відступлення права вимоги були визнанні недійсними. 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. було посвідчено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] між ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР» та ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ». 19.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» та [PERSON] . Позивач вказує, що всі вищезазначені перереєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] здійснювалися без перегляду самої квартири та, окрім того, в квартирі весь цей час був і залишається зареєстрований малолітній онук позивача [PERSON] , [INFO] , що свідчить про те, що при переоформленні права власності не було дотримано всіх вимог, як того вимагає чинне законодавство. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.05.2018 року на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та позбавлення права користування нею. Відповідно до змісту позовних вимог, просили визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна: 832445280000; позбавити [PERSON] права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна: 832445280000. У обґрунтування вимог вказано, що [PERSON] , є єдиним законним власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана нерухомість була придбана нею за Договором купівлі-продажу квартири від 19.04.2017, зареєстрованим в реєстрі за № 440 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 832445280000. Згадані відомості також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.04.2017 № 853500039. Жоден із правовстановлюючих документів на Квартиру станом на момент написання цієї позовної заяви не було визнано недійсним, а записи про реєстрацію права власності ніколи не скасовувалися. Протягом досить тривалого часу [PERSON] є власником Квартири, вона постійно займається утриманням вказаного приміщення, а також сплачує комунальні послуги. Наразі родина [PERSON] , зокрема [PERSON] , [PERSON] , також постійно проживає у Квартирі, постійно чинячи перешкоди [PERSON] здійснювати всі правомочності власника майна. Більше того родина [PERSON] не визнає [PERSON] законною власницею квартири. Користування Квартирою сторонніми особами перешкоджає [PERSON] розпоряджатися своєю нерухомістю. [PERSON] законослухняна громадянка, що поважає закони України та права інших осіб, саме тому вона неодноразово вимагала сім`ю [PERSON] добровільно виселитися із її Квартири, зокрема вона дозволила їм перезимувати в Квартирі, щоб не виставляти їх на вулицю серед зими, жодної орендної плати останні не сплачують. Проте, за свою доброту [PERSON] поплатилася, отримавши у відповідь позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння. За таких умов, зважаючи на те, що [PERSON] досі не були відомі факти та обставини викладені в позовній заяві, остання вимушена звернутися із цією зустрічною позовною заявою до [PERSON] 24.07.2018 року на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що сторона відповідача за первісним позовом повністю заперечують проти вказаного позову та просять відмовити у його задоволенні. Вказано, що позивачем було надано суду лише копії документів які свідчать, що вона колись була власницею Квартири та передала її банку в забезпечення вимог по кредитних зобов`язаннях. Жодних вироків суду щодо незаконності позбавлення її права власності надано не було. До того ж, у додатках до позовної заяви стороною позивача не надано жодних доказів, що б чітко підтверджували незаконність процесу вибуття із власності [PERSON] . Квартири. [PERSON] також не вказується жодної інформації про погашення чи не погашення кредитної заборгованості [PERSON] , відсутня інформація про те, яким чином було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки (Квартиру), що також ставить під сумнів всі викладені нею обставини, більше того якщо кредитна заборгованість так і не була сплачена, жодні вимоги [PERSON] щодо Квартири є безпідставними. Беручи до уваги всі факти та обставини викладені вище [PERSON] не має жодних прав щодо Квартири, та в останньої відсутні будь-які правові підстави перебувати чи користуватися Квартирою [PERSON] . Оскільки [PERSON] є новим власником цієї Квартири, безправне користування нею сторонньої особи є свавіллям, порушує її законні права власника нерухомості та унеможливлює повноцінне користування нею. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі. 30.07.2018 року на адресу суду від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» надійшла позовна заява третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету позову. 11.12.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2019 року занесеною до протоколу судового засідання, прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та позбавлення права користування нею. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2019 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІ «АГРО ФАКТОР», Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК» про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на квартиру та позбавлення права користування нею - відмовлено. 23.10.2019 року на адресу суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання про витребування доказів. 17.12.2019 року на адресу суду від Директора ТОВ «МАНІ ФЛОУ» надійшла заява про залучення до участі у справі в якості правонаступника. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання Директора ТОВ «МАНІ ФЛОУ» про залучення ТОВ «МАНІ ФЛОУ» до участі у справу у якості правонаступника ПАТ «БГ БАНК», залучено ТОВ «МАНІ ФЛОУ» до участі у справу у якості третьої особи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору Публічного акціонерного товариства «БГ БАНК» до [PERSON] , [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІ «АГРО ФАКТОР», про визнання права іпотекодержателя нерухомого майна у цивільній справі № 757/76511/17-ц - повернуто заявнику. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/76511/17-ц та призначено справу ло судового розгляду по суті. 21.01.2021 року на адресу суду від представника третої особи ТОВ «МАНІ ФЛОУ» надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.05.2023 року занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справу в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2025 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено представнику позивача за зустрічним позовом у задоволенні клопотання про витребування оригіналів документів. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом вимоги первісного позову - підтримав, просив задовольнити, проти зустрічного позову заперечував та просив відмовити. У судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом позивача за зустрічним позовом вимоги заперечував проти первісного позову, просив відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримав, просив задовольнити. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність третіх осіб, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Судовим розглядом встановлено, що 11.04.2018 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» та [PERSON] , було укладено Договір про іпотечний кредит № 735-100/ФК-08, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 1 000 000,00 грн. 11.04.2008 року ТОВ «Український промисловий банк» правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» та [PERSON] було укладено договір поруки № 735-100/zфпор/1-08. 11.04.2008 року ТОВ «Український промисловий банк» правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 735-100/Zфкіп-08. Відповідно до умов якого [PERSON] з метою забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передала, а ТОВ «Український промисловий банк» прийняло в іпотеку в порядку і на умовах, визначених Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 70,80 кв.м., житловою площею 42,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого [PERSON] державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 01.03.2004 року, реєстровий № 10-233 та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого [PERSON] державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 01.03.2004 року, реєстровий № 1с-231. На підставі Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року ПАТ «БГ БАНК» передало права вимоги до позичальника ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло». 14.11.2014 року було укладено Договір про відступлення права вимоги між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «ФК «Марко Поло», відповідно до якого Банк передав права вимоги до Позичальника, який було посвідчено приватним нотаріусом Київсьеого міського нотаріального округу Войнарською І.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1025. На підставі Договору про відступлення права вимоги від 05.06.2015 року ТОВ «ФК «Марко Поло» передало права вимоги до Позичальника ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» від імені та в інтересах і за рахунок якого діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал». 14.07.2015 року ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД», від імені та в інтересах і за рахунок якого на підставі Договору про управління активами № 1-КІФ від 01.06.2012 року діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал» передано права вимоги до позичальника ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР», про що між вказаними Сторонами було укладено Договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О., який зареєстровано в реєстрі за номером 1205. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі № 910/2924/15-г за позовом ПАТ «БГ Банк» до ТОВ «Марко Поло», треті особи: приватний нотаріус Войнарська І.А., ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», ТОВ «Компанія з управління активами «Домініон - Капітал», ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» вирішено визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», застосовано наслідки недійсності правочину та зобов`язано повернути банку документи, зазначені в акті прийому-передачі документації, зокрема по`вязані з кредитним договором № 92 від 20.05.2003 року. Вищезазначена Постанова Київського апеляційного господарського суду набрала своєї сили 02.12.2015 року. До того ж, судовим розглядом встановлено, що 19.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР» на підставі Договорів про відступлення права вимоги від 12.11.2014 та 14.11.2014, а також іпотечного договору № 735-100/Zфкіп-08 від 11.04.2008 року. Станом на 19.01.2016 року вищезазначені Договори відступлення права вимоги були визнанні недійсними. 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. було посвідчено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] між ТОВ «ФК «АГРО ФАКТОР» та ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ». 19.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» та [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Верховного Суду від 29.05.2024 року у справі № 910/5808/20 зазначено, що для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору. Власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 522/2110/15-ц, зазначено, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі № 907/50/16 зазначено, що за змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У постанові Верховного Суду від 22.05.2024 р. у справі № № 924/408/21 (924/287/23) зазначено, що відповідно до приписів статті 330 Цивільного кодексу України добросовісність є умовою набуття права власності. Оскільки спір про віндикацію є титульним спором для обох сторін, саме на набувача покладено обов`язок довести свою добросовісність. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд зазначає, що спірна квартира вибула з власності позивача 19.01.2016 року внаслідок незаконної реєстрації прав на неї за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», що слідує з постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі № 910/2924/15-г. Передання квартири в іпотеку не позбавило позивача права власності. Відповідно, спірна квартира вибула з власності позивача поза її волею. 19.04.2017 року відповідач придбала спірну квартиру у ТОВ «Ліхт Інвест» на підставі договору купівлі-продажу. Відтак, навіть незважаючи на оплатне придбання відповідачем квартири, позивач на підставі статті 388 ЦК України має право витребувати її з незаконного володіння відповідача, оскільки позивач втратила право власності на майно поза своєю волею. Такий спосіб захисту у цьому випадку відповідає закону і вимогам ефективності, про що неодноразово наголошувалось судом касаційної інстанції у аналогічних справах, при цьому, визнання недійними правочинів не вимагається. Надаючи оцінку добросовісності набувача [PERSON] , суд зазначає, що така добросовісність має оцінюватись у світлі всіх обставин і поведінки сторін, як до, так і після укладення договору. Водночас, суд вирішує спір лише в межах підстав позову і тих обставин, на які посилаються учасники справи. Суд приймає до уваги, що протягом нетривалого проміжку часу квартира була двічі відчужена, востаннє за балансовою вартістю. Під час розгляду справи суду не було надано доказів або пояснень щодо обставин придбання [PERSON] вказаної квартири. Водночас, відповідачем суду не було надано жодних доказів або обґрунтованих пояснень щодо наявності доступу до квартири, та чи оглядалась вказана квартира відповідачем або іншими уповноваженими особами перед придбанням, що є звичайною діловою практикою. Аналіз наведених обставин у сукупності свідчить, що відповідач могла знати про наявність перешкод щодо придбання спірної квартири, а тому відсутні підстави вважати відповідача добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов до висновку про задоволення вимог первісного позову та залишення без задоволення вимог зустрічного позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved