Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-28 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , у якому просить: визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] грошові кошти, отримані [PERSON] в якості доходу від його підприємницької діяльності і які знаходились на його банківському рахунку в АТ Укрсіббанку станом на 19.11.2020; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину коштів, які знаходились на банківському рахунку [PERSON] в АТ Укрсиббанку станом на 19.11.2020. Крім того,\~позивач просить\~стягнути з\~відповідача на\~її користьсуму понесених нею судових витрат в розмірі сплаченого судового збору та оплати за надання правової допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17.07.2009 по 19.11.2020, який було розірвано судовим рішенням. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей. За їх взаємною домовленістю [PERSON] працював, а [PERSON] займалася вихованням дітей, вела домашнє господарство, забезпечувала виконання необхідних щоденних робіт у побуті, забезпечувала комфортні умови для здійснення відповідачем підприємницької діяльності. Оскільки вони планували купити житловий будинок у м. Києві для проживання родиною, дохід, який отримував [PERSON] від підприємницької діяльності, здебільшого залишався на його банківському рахунку. Позивач зазнає, що точну суму коштів на час розірвання шлюбу з [PERSON] вона вказати не може, проте зазначає, що вона не може бути меншою, ніж 400 000 гривень. Також зазначає, що про те, що 19.11.2020 між нею та відповідачем було розірвано шлюб, вона дізналася 08.07.2021 року, коли отримала рішення суду. Вважає, що грошові кошти, які перебували на банківському рахунку [PERSON] в АТ Укрсиббанку станом на 19.11.2020, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом. Крім того, зазначила, що після отримання інформації з банківських установ про розмір грошових коштів на рахунках відповідача на час розірвання шлюбу, нею буде збільшено позовні вимоги. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій представник зазначив, що [PERSON] було відомо про наявність судового провадження щодо розірвання шлюбу. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2020 року по цивільній справі №643/9077/20 набрало законної сили 21.12.2020 року, а тому саме з цього часу у позивача розпочався перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у Державної податкової служби України відомості про відкриті банківські рахунки на ім`я [PERSON] , як фізичної особи-підприємця станом на 19.11.2020. Від представника позивача надійшли заперечення на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, у якій представник просив заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності залишити без задоволення. Зазначив, що позивачкою не пропущено строк позовної давності, встановлений у три роки від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності, для звернення до суду із даним позовом, оскільки позивачка не брала участі у розгляді судової справи про розірвання шлюбу та про ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу їй стало відомо лише після його отримання у приміщенні суду 08.07.2021. Також представник посилався на Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України, у яких визначено, що перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні, а також продовжується на строк його дії. На виконання ухвали суду від Державної податкової служби України 29.10.2024 надійшла відповідь. Від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, у яких представник просив відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що фактичні шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] повністю припинилися на початку січня 2020 року. Саме з цього часу вони мешкають окремо, не ведуть жодного спільного господарства та не підтримували будь-яких стосунків, а шлюб мав лише формальний характер. Дохід та грошові кошти, які були отримані [PERSON] від здійснення господарської діяльності в якості фізичної особи-підприємця після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з [PERSON] , не можуть вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] в тому числі грошові кошти, які знаходились на його банківських рахунках станом на 19.11.2020 року. На підтвердження зазначеного представника надав суду копію договору оренди приміщення від 16.12.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та копію договору суборенди від 22.07.2020, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Колесо Року». Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.12.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у АТ «УКРСИББАНК», АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», АТ «УНІВЕРСАЛБАНК», АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТП БАНК» відомості про залишок грошових коштів станом на 16.12.2019 та станом на 19.11.2020 на банківських рахунках, відкритих на ім`я фізичної особи-підприємця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а також відомості про відкриті банківські рахунки, у тому числі вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки, на ім`я фізичної особи [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) станом на 19.11.2020 та залишок грошових коштів на них станом на 16.12.2019 та станом на 19.11.2020. також, прийнято до\~розгляду додаткові\~пояснення представника\~відповідача.Поновлено представнику\~відповідача строк\~на звернення\~до суду\~із клопотаннями\~про долучення\~до матеріалів\~справи письмових\~доказів.Клопотання представника відповідача про долучення письмових доказів задоволено. На виконання ухвали суду від АТ «УКРСИББАНК», АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», АТ «УНІВЕРСАЛБАНК», АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТП БАНК» надійшла витребувана судом інформація. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2025 заяву представника відповідача про виклик та допит свідків задоволено. Закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Наполягала на поділі грошових коштів, які знаходилися на рахунку відповідача станом на дату розлучення, а саме 19.11.2020. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у додаткових поясненнях, долучених до матеріалів справи. Зауважив, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися 16.12.2019, коли подружжя перестало проживати разом та вести спільне господарство. Зазначив, що відповідач проживав у Києві, а позивач разом із дітьми проживала у Харкові. Представник наполягав, що поділ майна подружжя має здійснюватися саме на 16.12.2019. У судовому засіданні суд повідомив, що у матеріалах справи відсутні відомості про наявність грошових коштів на рахунках відповідача на момент подання позову. Суд також роз`яснив сторонам їхнє право на подання уточненої позовної заяви, зміну предмету позову та подання зустрічного позову. Клопотань та заяв від сторін не надійшло. Позивач зауважила, що станом на день розірвання шлюбу на рахунках відповідача були грошові кошти, у зв`язку з цим вона просила здійснити їх поділ. Крім того, у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що позивач і відповідач розійшлися в грудні 2019. Відповідач проживав у Києві, а позивачка разом із дітьми повернулася до Харкова. Також свідки підтвердили, що відповідач перебував у нових стосунках. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2009 по 19.11.2020, що підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2020. Відповідно до частини другої статті 3\~Сімейного кодексу\~України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (дохід від здійснення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що дохід від здійснення господарської діяльності фізичної особи-підприємця є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60\~Сімейного кодексу\~України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За частиною першою статті 69\~Сімейного кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК). При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. У п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тобто, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. У даному випадку, позивач звернулася до суду з позовом, в якому, зокрема, просить визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] грошові кошти, отримані [PERSON] як дохід від його підприємницької діяльності та розміщені на його банківському рахунку в АТ Укрсіббанку станом на 19.11.2020. Водночас, з огляду на вищезазначене, грошові кошти, отримані відповідачем як дохід від його підприємницької діяльності, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя. Отже, вимоги позивача про визнання спільним сумісним майном подружжя зазначених грошових коштів, що перебували на його банківському рахунку, є неналежним способом захисту. Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Зважаючи на те, що обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, суд не вважає за необхідне давати відповідь на кожен аргумент учасників справи, з огляду на висновки Європейського Суду з прав людини у справах "Проніна проти України", "Руїз Торіха проти Іспанії" (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент), оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] грошові кошти, отримані [PERSON] в якості доходу від його підприємницької діяльності і які знаходились на його банківському рахунку в АТ Укрсіббанку станом на 19.11. 2020. Стосовно вимог позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину коштів, які знаходились на банківському рахунку [PERSON] в АТ Укрсиббанку станом на 19.11.2020, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання шлюбу\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При цьому, за приписами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів-це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 2ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з вимогою про поділ спільного майна подружжя, а саме грошових коштів, отриманих [PERSON] як дохід від його підприємницької діяльності, які перебували на його банківському рахунку в АТ Укрсиббанку станом на 19.11.2020 - 13.05.2024. Однак, позивачем не подано жодних доказів, що на час звернення до суду зазначені грошові кошти фактично існували та перебували на рахунках відповідача. Не подано виписок із банківських рахунків, довідок про рух чи залишок коштів, фінансової звітності відповідача або інших належних доказів, які б підтверджували наявність грошових активів у зазначеному у позові розмірі. Клопотання про витребування такої інформації позивачем не подавалося. Сам факт отримання доходів не є доказом того, що кошти збереглися на момент поділу майна. Таким чином, заявлена позивачем вимоги про стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини грошових коштів, які перебували на банківському рахунку відповідача, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Отже, з врахуванням того, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, тому позовна давність в даному випадку судом не застосовується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed