Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-07 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 17.04.2025 [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15.09.2015 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого до покупця перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, Промінська сільська рада. Укладаючи цей договір, продавець виходила з того, що розрахунок з нею за земельну ділянку був проведений зятем покупця [PERSON] , зокрема він передав їй 7\~000 $. В подальшому рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.09.2017 у справі №161/12495/16 вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 182 910 грн. (еквівалент переданих 7\~000 $). В цій справі суд дійшов висновку про те, що між [PERSON] та [PERSON] жодні договори щодо відчуження земельної ділянки та будинку не укладалися, а тому грошові кошти отримані (набуті) нею без достатніх правових підстав. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2020 у справі №161/9298/19 визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015, зобов`язано покупця [PERSON] повернути земельну ділянку. В 2025\~році позивач\~вирішила відчужити\~цю земельну\~ділянку разом\~з наявним\~на ній\~будинком,\~проте потенційні\~покупці даної\~земельної ділянки\~встановили,\~що право\~власності на\~будинок зареєстровано\~за [PERSON] \~на підставі\~рішення про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень\~(з\~відкриттямрозділу),\~індексний номер:\~47730850\~від 11.07.2019,\~прийнятого державним\~реєстратором Яремчуком\~Григорієм Ярославовичем\~Комунального підприємства«Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Вважаючи свої права власності на будинок порушеними, позивач просила суд скасувати вказане рішення державного реєстратора та покласти на відповідача судові витрати. 28.05.2025 позивач подала відповідь на відзив, в якій в основному повторила аргументи позовної заяви. В судовому засіданні 21.08.2025 позивач пояснила суду, що в 1990-их роках на належній їй земельній ділянці вони з чоловіком збудували двохповерховий садовий будинок. В 2015-му році вона продала земельну ділянку з будинком відповідачу. В подальшому на наслідками численних судових процесів з неї було стягнуто грошові кошти, передані їй, як вона вважала, як оплата за ділянку, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та повернуто їй земельну ділянку. Під час цих судових процесів відповідач незаконно зареєстрував за собою право власності на садовий будинок. Позовні вимоги підтримала. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача 22.05.2025 [PERSON] подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що 15.09.2015 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Будучи власником земельної ділянки, відповідач розпочав на ній будівництво садового будинку. Після завершення будівництва зареєстрував за собою право власності на цей будинок. На момент реєстрації (08.07.2019) відповідач був власником земельної ділянки, оскільки право власності на неї не було скасоване, як і не існувало судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015. На момент реєстрації права власності на садовий будинок відповідачу не було відомо про те, що на розгляді у Луцькому міськрайонному суді Волинської області перебуває справа за позовом [PERSON] , в якій він, [PERSON] , є відповідачем. Державний реєстратор не повідомляв відповідача про існування арешту, накладеного на земельну ділянку згідно ухвали суду, оскільки наявність заборони відчуження земельної ділянки не могла бути підставою для відмови в державній реєстрації речового права на садовий будинок. Твердження позивача про те, що на земельній ділянці був розташований будинок, не заслуговують на увагу та спростовуються п. 5.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015. Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 28.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 02.06.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання представника позивача про витребування матеріалів судової справи №161/9298/19. Протокольною ухвалою від 25.06.2025 суд частково задовольнив клопотання представника позивача про виклик свідків, викликав свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою від 25.06.2025 суд відмовив в клопотанні представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, державного реєстратора КП «ВОБТІ» Яремчука Г.Я. Ухвалою суду від 25.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 02.09.2025 суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 08.09.2025. 08.09.2025 суд ухвалив рішення по суті спору. ІV.Фактичні обставини справи 15.09.2015 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 43-44), за умовами якого (п. 1.1) продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку, площею 0,06 га, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, Промінська сільська рада (далі по тексту - Земельна ділянка). Право власності на Земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] 15.09.2015 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24428802 від 15.09.2015, прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Ніною Іванівною (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №43853396 від 15.09.2015, а.с. 45). Згідно з п. 5.1 договору купівлі-продажу земельної діянки продавець заявляє та гарантує, що на день укладення договору відсутні умови: «розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом втановлених строків». Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2020 у справі №161/9298/19 (а.с. 11-13) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинська Ніна Іванівна, [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання вчинити дії, задоволено повністю - визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зобов`язано останньогоповернути в натурі Земельну ділянку. В межах справи №161/9298/19 судом були вжиті заходи забезпечення позову. Згідно ухвали суду від 19.06.2019 накладено арешт на Земельну ділянку, а згідно ухвали суду від 01.02.2021 - скасовано такий арешт (ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2021 у справі №161/9298/19, а.с. 14). В основу рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.06.2020 у справі №161/9298/19 покладений висновок про те, що договір купівлі-продажу\~земельної діянки\~від 15.09.2015\~був укладений під впливом помилки та в обгрунтування цього висновку зазначено таке: «Так, зі змісту пояснень сторін, зокрема із відзиву відповідача слідує, що ним не заперечується той факт, що він особисто не сплачував позивачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., які передбачені у п.2.1 спірного договору. Відповідач у даному випадку вважав, що грошові кошти, які були попередньо сплачені [PERSON] його зятем- [PERSON] у розмірі 7 000,00 доларів США, це і є ті кошти, які призначалися як оплата за договором. Відповідач наполягає на тому, що між ним та подружжям [PERSON] , в тому числі [PERSON] існували певні домовленості щодо оплати за договором. Укладаючи спірний договір, він передбачав те, що його зять не буде заперечувати дійсне призначення переданих ним коштів. В свою чергу, позивач, укладаючи спірний договір, була впевнена, що ті гроші, які передав їй [PERSON] це і є оплата за договором. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] , на користь кого була відчужена земельна ділянка, був тестем [PERSON] , а також на те, що переговори за договором супроводжувала його донька [PERSON] , позивач була впевнена, що отримала належну оплату за договором і у неї немає перешкод для його укладення, оскільки всі вищенаведені особи була членами однієї родини, а припускати, що із-за погіршення взаємовідносин між ними [PERSON] почне вимагати від неї кошти як безпідставно набуті, позивач [PERSON] на момент укладення договору не могла. Однак, в даному конкретному випадку, обидві сторони діяли під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме стосовно обставин здійснення оплати за договором. Так, відповідач [PERSON] помилився стосовно того, що його зять [PERSON] не буде заперечувати, що він вніс саме оплату за спірним договором. Як свідчать матеріали справи і підтверджується свідченнями цієї особи, як під час розгляду цієї справи, так і під час розгляду цивільної справи №161/13495/16, останній категорично заперечував цю обставину, вважав ці кошти безпідставно набутими позивачкою [PERSON] і в подальшому в судовому порядку стягнув їх. Аналогічно, позивач [PERSON] помилилася стосовно того, що кошти, які надав їй [PERSON] є саме тими коштами, які будуть слугувати оплатою за договором купівлі-продажу, що не відповідало дійсності і в подальшому спростовано судами під час розгляду справи №161/13495/16. Якби позивач не помилилася щодо цих істотних обставин, вона б не уклала спірний договір купівлі-продажу, адже безоплатне передання майна сторонній особі не є економічно доцільним. Отже, оскільки обидві сторони уклали спірний договір купівлі-продажу під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, тому, в силу положень ст. 229 ЦК України суд визнає вказаний договір недійсним». Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2022 у справі №161/21371/21 (а.с. 9-10) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щода предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинська Ніна Іванівна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, повернення майна до попереднього стану, задоволено частково - скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, індексний номер: 24428802 від 15 вересня 2015 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Ніною Іванівною. 14.11.2022 [PERSON] зареєструвала за собою право власності на Земельну ділянку (Інформаційна довідка №422906105 від 16.04.2025, а.с. 23-24). 08.07.2019\~ [PERSON] зареєстрував\~за собою\~право власності\~на садовий\~будинок,загальною площею\~86,3\~кв.м.,\~житлова площа\~63,4\~кв.м.\~за адресою: [ADDRESS] . Садовий будинок розміщений на Земельній ділянці (Інформаційна довідка №422905378 від 16.04.2025, а.с. 25-26). З інформаційної довідки №422905378 від 16.04.2025 (а.с. 25-26) вбачається, що для державної реєстрації права власності на Садовий будинок були подані такі документи: довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 195, виданий 20.10.2017, видавник: садівниче товариство «Промінь». Учасники справи не подали цих документів і не клопотали перед судом про їх витребування (ч.ч. 1, 4 ст. 12, ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Державна реєстрація\~права власності\~на Садовий\~будинок проведена\~на підставі\~рішення про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень\~(з\~відкриттямрозділу),\~індексний номер:\~47730850\~від 11.07.2019,\~прийнятого державним\~реєстратором Яремчуком\~Григорієм Ярославовичем\~Комунального підприємства«Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом сім`ї [PERSON] . В 1990-их роках йому та позивачу були виділені земельні ділянки по 0,06 соток (ділянки межують між собою). В цих же роках на своїй земельній ділянці спочатку чоловік позивачки [PERSON] побудував будинок, а після нього - і він на своїй. Свідок впізнав Садовий будинок на пред`явлених йому фотографіях (а.с. 57-65). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 1990-их роках працював у військовій частині, був начальником продовольчої частини. Разом з ним працював чоловік позивачки [PERSON] (був його підлеглим), якому в рахунок заробітної плати передавалися будівельні матеріали. Останні використовувалися ним для будівництва дачі в селі Промінь. Свідок впізнав [PERSON] будинок на пред`явлених йому фотографіях (а.с. 57-65). V.Мотиви суду та застосоване законодавство Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» (який був чинним на момент викникнення спірних правовідносин) об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до\~ст.\~17\~ЗУ «Про\~власність» майно,\~придбане внаслідок\~спільної праці\~членів сім`ї,\~є їх\~спільною сумісною\~власністю,\~якщо інше\~не встановлено\~письмовою угодою\~між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. Позивач [PERSON] , як продавець, та [PERSON] , як покупець, уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015, на підставі якого покупець набув у власність Земельну ділянку. Рішенням суду від 30.06.2020 у справі №161/9298/19 цей договір купівлі-продажу був визнаний недійсним, зобов`язано відповідача повернути позивачу Земельну ділянку. Рішенням суду від 22.02.2022 у справі №161/21371/21 скасоване рішення про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за відповідачем. Однак, 08.07.2019, тобто ще до ухвалення судом рішення про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, [PERSON] зареєстрував за собою право власності на Садовий будинок. Останній розташований на Земельній ділянці. Спірним у справі є питання про дійсного власника Садового будинку. Позивач вважає, що власником є вона, оскільки такий будинок був побудований нею з чоловіком ще в 1990-их роках, а відповідач - що він, оскільки будинок був побудований ним після її придбання у позивачки Земельної ділянки в 2015 році. Даючи відповідь на ці по суті протилежні аргументи сторін, суд виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Застосувавши стандарт більшої переконливості, суд дійшов висновку, що обставина, про яку стверджує позивач, є більш вірогіднішою. Так сукупність доказів по справі (пояснення позивача, фотографії будинку, показання свідків, в правдивості яких у суду сімнівів не виникло) дає підстави суду для висновку про те, що власником Садового будинку є саме позивач. Суд врахував також, що сторона відповідача, по-перше, не надала будь-яких доказів здійснення нею будівництва Садового будинку, а, по-дргуе, не змогла пояснити чому стверджуване будівництво Садового будинку здійснювалося без дотримання проектно-дозвільних процедур і чому про обставину існування Садового будинку на Земельній ділянці не було заявлено в межах судових спорів у справах №161/9298/19 та №161/21371/21. Суд не приймає аргумент відповідача про те, що на момент відчуження Земельна ділянка була вільною від забудови, оскільки в п. 5.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки ця обставина була застережена продавцем. Суд вважає, що включення в договір певного застереження саме по собі не може вважатися беззаперечним доказом існування обставини, про яку йдеться в застереженні. Це - певною мірою презумція і вона може бути спростована, і в даному випадку - вона була спростована. Крім того, сторона позивача пояснила те, що фактично предметом продажу за договором купівлі-продажу були і Земельна ділянка, і Садовий будинок на ній, однак в силу того, що права на Садовий будинок не були оформлені на момент відчуження, то з метою забезпечення укладення договору купівлі-продажу (для якого вимагалося нотаріальне посвідчення), сторони замовчали або приховали цю обставину. Отже, суд констатує, що відповідач незаконно заволодів Садовим будинком, зареєструвавши за собою право власності на нього (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Права позивача є порушеними, а відповідач є відповідальним за це. Однак, суд вважає за необхідне зауважити таке. Позивач звернулася в суд з метою захисту свого права власності на Садовий будинок. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17). Велика Палата Верховного Суду раніше вже виснувала, що заволодіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на це майно. Якщо таке право зареєстроване за іншою, ніж власник, особою, то належним способом захисту його права є вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (близькі за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)). Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14). Відтак, суд вважає, що позивач обралала неефективний спосіб захисту свого права. Належним способом захисту права є вимога про витребування нерухомого майна. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)). Отже, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту прав. VI.Судові витрати Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: dismissed